Souvenirs from Kyiv

Copyright © Chrystyna Lucyk-Berger, 2020

Translation © Kristýna Škarková Drejslová, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN EPUB 978-80-7689-164-7

ISBN MOBI 978-80-7689-165-4

Mým babičkám,

Olze Remenetské Lucykové

a Marii Pundykové Smahové

PŘEDMLUVA

„Sláva Ukrajině!“

Náměstí Nezávislosti v Kyjevě se v letech 1991, 2004 a 2014 stalo jevištěm tří zásadních událostí, které Ukrajinu zapsaly do evropského povědomí. Jednalo se o pád Sovětského svazu, oranžovou revoluci a Euromajdan, který sice skončil krveprolitím, přesto sjednotil několik generací Ukrajinců. Oranžová revoluce zvrátila výsledek podvodných voleb, avšak Euromajdan Ukrajinu nijak nepřiblížil ke vstupu do Evropské unie. Skoro čtyři měsíce Ukrajinci protestovali proti náhlému rozhodnutí prezidenta Janukovyče nedodržet svůj slib ohledně připojení Ukrajiny k Evropské unii a připoutat Ukrajinu k Rusku v rámci Euroasijského ekonomického svazu. A poté, přesněji 24. února 2022, nejenže si celý svět uvědomil existenci Ukrajiny, ale také začal ukrajinsky hovořit. Slova „Slava Ukrajini!“ pronášeli úplně všichni – od řidičů kamionů po světové vůdce. Někteří kopírovali verzi tohoto zvolání v azbuce – „Слава Україні!“ – na svá sociální média. Zatímco nacionalisté a bojovníci za svobodu během druhé světové války chrlili k pozvednutí morálky ručně psané letáky, dnes nám k pocitu hrdinského konání stačí zapnout Twitter.

Jako Američanka ukrajinského původu bych si měla užívat hořkosladkého vítězství. Od Severní Ameriky po Austrálii, od Asie po Afriku, celý svět teď zjišťuje, že Ukrajina není Rusko. Během pouhých několika dní se Vladimiru Putinovi podařilo něco, o co se Ukrajinci po celém světě snaží už skoro celé století. Jsem v naší rodině první generace vychovaná v Americe a byla jsem vychovaná tak, abych bránila sebe i své dědictví; dědictví, které mi bylo pevně vštípeno rodinou uprchlíků vyhnaných po druhé světové válce. „Ne, nejsem Ruska. Ano, Ukrajina je samostatný stát. Mluvím ukrajinsky. Proč bych měla mluvit rusky? Mluví snad každý Ital španělsky? Mluví každý Portugalec plynně francouzsky?“

Svět díky významným místům a budovám, které se po celém světě oděly do modré a žluté, už nikdy nezapomene, jak vypadá ukrajinská vlajka. Z neznámého prezidenta se stala osobnost srovnatelná se superhrdinou. Videa na TikToku ukazují skvělou morálku mezi ukrajinskými obránci, kde mladí vojáci tancují s raketomety a kalašnikovy. Pouliční bojovníci učí své followery, jak vyrobit Molotovův koktejl a kam mířit, aby způsobil co největší škodu. A pro případ, že nevlastníte traktor, vytvořila jedna mladá žena instruktáž, jak dotáhnout domů ukořistěný ruský tank. Je neskutečné, že ze všech koutů světa můžeme sledovat, jak David neustále hází kamení po Goliáši. A můžeme cítit to utrpení. Nebo si alespoň představovat, že ho cítíme. Tím vším oslavujeme Ukrajinu. Oslavujeme hrdiny zrozené na sociálních sítích. Pozorujeme, jak jsou různé skupiny, stát a dokonce i svět sjednoceny jedinou myšlenkou: fandit těmhle modro-žlutým smolařům. Díky Hollywoodu jsme naprogramovaní, že šťastný konec máme očekávat zhruba během devadesáti minut. Během války však takto rychle nepřichází. A její dopad cítí všichni napříč generacemi.

Strávila jsem celý svůj dospělý život ve snaze pochopit hrůzy, které mí příbuzní zažili během druhé světové války. Během jednoho rozhovoru moje babička ztichla a otřela si obličej. Když se na mě znovu podívala, řekla velmi rozvážně: „Na našem boji nebylo nic ohromného. Doufám, že tvoje generace nikdy nebude muset zažít to, čím jsme si prošli my. Nikdy.“ A dnes jsme tam, kde jsme. Celé noci propláču.

Píšu historickou fikci ze složitých a hluboce osobních důvodů. Kdybych to měla říct jednoduše, je mým cílem znovu najít a poskládat příběhy, které jsme ztratili, abychom mohli přemýšlet o tom, jak jsme se dostali tam, kde se dnes nacházíme. Píšu, abych vzbuzovala empatii. A píšu také proto, abych vysvětlila fakta stojící za vším, čeho jsme dnes svědky; abych ujasnila, že ten konflikt není o dvou týmech, které se střetávají na bojišti – jeden „dobrý“ a druhý „zlý“. V tomto příběhu nejsou žádní vítězové.

Zvolání „Sláva Ukrajině!“ předpokládá reakci „Hrdinům sláva!“ Přesto ale není toto zvolání kompletní. Ještě je tady třetí část a ta zní „Smrt nepřátelům“. Nevídám však mnoho lidí, kteří by ji na sociálních sítích používali. Ani v angličtině, ani v azbuce. Abychom porozuměli síle tohoto zvolání, musíme znát jeho historii. Jeho různá znění byla používána během ukrajinské války za nezávislost (1917–1921) a poté jej ve čtyřicátých letech převzala oddělená partyzánská skupina, jejímž cílem bylo „očistit“ Ukrajinu od židů, Poláků, nacistů a sovětů. Je to zvolání, které bylo sovětskými autoritami zakázáno a objevilo se znovu až v roce 1991, kdy se Ukrajina odtrhla od Sovětského svazu a její hranice se opět objevily na mapách světa. „Sláva Ukrajině!“ znělo po celém Majdanu, zvoláváno generací narozenou již ve svobodné zemi, a stalo se neoddělitelnou součástí ruské invaze, během níž Ukrajina bojuje o vlastní existenci. Toto zvolání je poznamenáno krví mnoha obětí, i když se jeho význam za dobu jeho existence proměnil a spojuje dnes celý svět. A možná je dobře, že se tato slova – slova s tak ohromným významem – neztratí ve vakuu, zvláště pokud jim rozumíme.

„Hrdinům sláva!“

Byla jsem vychována bojovníky za svobodu. Severovýchodní část města Minneapolis byla v sedmdesátých a osmdesátých letech jedinečnou směsicí Východoevropanů, Němců, židů, Libanonců a Indů. Libanonská bistra a ukrajinská řeznictví se stala ikonickou součástí dvou sousedících minnesotských měst, Minneapolisu a města Saint-Paul. Dva ukrajinské kostely se nacházely hned naproti sobě přes ulici: řeckokatolický a pravoslavný. Můj otec chodil do prvního, matka do druhého. Mí příbuzní se nemohli vrátit na Ukrajinu, jelikož byla tehdy součástí Sovětského svazu. Jejich jména byla zapsána na seznamu těch, kterým by byla rychle zajištěna jednosměrná jízdenka do gulagu. V mé rodině nebyla naše historie tajemstvím. Pokaždé, když se k jídlu podával chléb, připomínali jsme si, odkud jsme přišli a jaké máme štěstí, že onen chléb vůbec máme. Rodinné příběhy ve mně vyvolávaly neutišitelnou žízeň po spravedlnosti pro všechny Davidy světa, kteří se rozhodli vzepřít se nesmírnému Goliáši.

Prvních dvacet let svého života jsem ani netušila, jak moc se topím v nacionalismu, vlastně jsem ani nevěděla, co to znamená. Má generace ukrajinských Američanů od malička vyrůstala s povědomím o Ukrajině. Cítili jsme se výjimeční, protože jsme mluvili jazykem, který skoro žádný Američan neznal, a měli jsme znalosti o zemi, o jejímž nároku na existenci věděl jen málokdo. Rusko a ruština byla v naší diaspoře sprostá slova. V ukrajinských školách, kam jsme chodili každou sobotu, jsme se učili o „našich“ příbězích, o „naší“ historii a o „našem“ původu. Každou neděli jsme chodili do kostela, protože na prvním místě vždy stál Bůh, na druhém rodina a až poté přátelé. Naši jedinečnou identitu jsme pro okolí vyjadřovali skrze ukrajinské lidové tance, patřili jsme k ukrajinské skautské organizaci a přes léto jsme se účastnili ukrajinských táborů, během nichž se ve wisconsinských lesích na tři týdny setkávaly děti z Chicaga a Minneapolisu a pochodovaly za zpěvu vzrušujících bojových písní o vysvobození Ukrajiny ze spárů cizích otrokářů. Kdybyste nás viděli, mysleli byste si, že jsme polovojenská jednotka. A já bych nechápala, co tím myslíte. Jediné, co jsem v těch chvílích cítila, byla hrdost. Byla jsem hrdá na svůj původ, hrdá na svůj lid, hrdá na to, že vím, odkud pocházím. Všichni jsme jen čekali, až přijde ta chvíle, kdy povstaneme, chopíme se naší nezávislosti a zajistíme, že svět bude vědět, kde leží Ukrajina. Čekali jsme, že jednou se sami staneme těmi oslavovanými hrdiny.

Někteří se nám smáli. Co si ta banda Američanů myslí, že by dělala? Vrátili by se do své domoviny? Ale to je přesně ta mentalita, kterou nám naše diaspora vštípila. Jakmile Ukrajina získala nezávislost, má generace ukrajinských Američanů se hromadně vrátila a moji vrstevníci na Ukrajině pracovali na pozicích lékařů, právníků, učitelů a businessmanů. Lidé, se kterými jsem vyrostla, se vydávali pomoci znovu nastartovat svou zemi, aby na ně rodiče a prarodiče mohli být hrdí.

Sama jsem cítila tu vlnu nacionální hrdosti, ale vypořádala jsem se s ní jinak. V devadesátých letech jsem studovala žurnalistiku. Když jsem si uvědomila, že má babička a její sourozenci již stárnou, začala jsem zaznamenávat jejich příběhy; chtěla jsem, aby tu s námi aspoň ty příběhy zůstaly navždy. Zjistila jsem však věci, které mou hrdost poněkud nahlodaly. Vše, co jsem si myslela, že o své rodině vím, byla pouhá skořápka. Mí příbuzní byli překvapivě sdílní, ale trvalo mi několik desetiletí, než jsem pocítila jistotu, že dokážu jejich příběhy zpracovat tak, jak by si zasloužily. Trvalo to dlouho a musela jsem absolvovat mnoho cest, abych konečně začala chápat, o čem vlastně jejich boj byl a co vše je tato palčivá touha po samostatnosti a nezávislosti stála. A proto vám teď budu vyprávět varovný příběh: glorifikování jakéhokoliv státu, a především státu, který je ve válce, je velmi choulostivá záležitost. Velmi rychle totiž může vzniknout jednostranný fiktivní příběh založený na dezinformacích a nedorozuměních a ten pak způsobí více škody než užitku, protože to zklamání, které se následně dostaví, je ohromné. Skutečný příběh Ukrajiny není rozhodně černobílý a není ani alegorický. Je pouze lidský, s veškerou křehkostí i silou, protiklady a složitostmi, které v sobě nese každá lidská bytost. Je to ale také naprosto obyčejný příběh, který je na jakési prazákladní úrovni vlastní nám všem: příběh o potřebě být svobodný.

„Smrt nepřátelům!“

V roce 1945 novinář Edgar Snow prohlásil, že „druhá světová válka byla válkou ukrajinskou“. Dá se pochopit, co ho přimělo to říct. Východní fronta byla svědkem toho nejhoršího násilí, kde nic nebylo tabu. Stalin i Hitler využívali taktiku spálené země, vypalovali vše, co jim stálo v cestě, aby druhá strana nemohla těžit ze svých zdrojů.

Během druhé světové války žádný Ukrajinec nedokázal ukázat pouze na jednoho jediného nepřítele. Stalinova i Hitlerova armáda – obě byly bez jakýchkoliv pochyb zodpovědné za zavraždění milionů lidí na Ukrajině. Přidáme-li k tomu ještě vnitřní boje mezi ukrajinskými politickými frakcemi, výsledkem byla bratrovražedná smršť a slepá nenávist. Partyzánské jednotky bojovaly a masově vraždily místní, jejichž ideologie se neshodovala s jejich, a útočili na Poláky, kteří utlačovali západní Ukrajince. Sami Ukrajinci měli prsty ve vraždění a deportaci místních židů. Tyto detaily po válce vyplývaly na povrch jen pozvolna nejen kvůli sovětské snaze všechno držet v tajnosti. Když se však tyto informace začaly objevovat, mnoho Ukrajinců v exilu po celém světě se muselo vypořádat s ohavnou pravdou o tom, čeho všeho se jejich spoluobčané dopouštěli. Mnoho z nich dostalo příležitost smířit se svou minulostí. Já sama jsem těmto věcem teprve začínala rozumět, a právě díky nim jsem velmi vystřízlivěla. Příběhy mé komunity jsou spletité, šokující a skutečné, jsou to příběhy o snaze přežít, za niž mnozí zaplatili nejvyšší cenu.

V roce 2002 jsem si sedla k tomu ohromnému množství materiálu a toužila jsem rozplést složité kořeny všech těch příběhů, kořeny zamotané už během druhé světové války kvůli roli, jakou v ní Ukrajina musela sehrát. V roce 2020 bylo vydáno šest těchto příběhů pod názvem Souvenirs from Kiev (druhé anglické vydání pak vyšlo v roce 2022 pod názvem Souvenirs from Kyiv, pozn. red.). Byl to můj pokus seznámit svět s Ukrajinou a Ukrajinci, pokus podělit se o své pojetí méně známé historie. Postavy i události popisuji s jistou svobodou, abych dokázala vytvořit celkový obraz Ukrajinců, které jsem potkala, milovala a respektovala, obraz kultury a země, kterou jsem postupně začala lépe chápat až během dospělosti a kterou dnes miluji o to více. Můj románek s Ukrajinou se postupně proměnil ve skutečnou a stálou lásku; čím více se o ní učím, o její křehkosti a chybách, tím více se stává mou součástí a tím více ji přijímám.

Rusko se snažilo Ukrajinu vymazat ze světových map po tisíciletí. Zatím se mu to nepovedlo. A rozhodně se to nepovede dnes, kdy celý svět zná pozdrav této země. Na těchto stránkách volám po míru, ale bojovník za svobodu, který ve mně žije, nemůže popřít tuto prostou skutečnost: tím, že opět publikuji tyto příběhy, zvedám můj pomyslný kámen a házím jej po Goliáši. Cítím se dostatečně silná na to, aby má rána měla nějaký dopad. Můj cíl zůstává nezměněn: Chci, aby lidé porozuměli. Aby se ponaučili. Aby rozšiřovali horizonty svých vědomostí a aby si uvědomili, že ve válce neexistuje nic krásného a není ani nic krásného na boji o holý život. Místo toho se obracím ke světlu, které nacházím v ukrajinské hymně:

Ještě neumřela Ukrajiny ani sláva, ani svoboda,

ještě se na nás, bratři Ukrajinci, osud usměje.

Zhynou nepřátelé naši jako rosa na slunci,

začneme konečně vládnout v naší zemi.

Ráda si představuji, že Rusové proti Putinovi povstanou a donutí jej se stáhnout. Protože pokud to neudělají – pokud to my neuděláme – nepoučili jsme se z našich předešlých chyb. Toto jaro přímo před našima očima vypuká nová válka, ale mohu vám slíbit, že nezíská podobu ani barvu slunečnic.

Chrystyna Lucyková Bergerová

Rakousko, březen 2022

Suvenýry z Kyjeva

KYJEV, 1942

Minulý týden jedno slunečné odpoledne za mnou přišel německý plukovník. Zrovna jsem si uvazovala konce šátku kolem hlavy a obhlížela práci, kterou jsem měla před sebou ve své dílně: jedna vyšívaná košile pro vojáka wehrmachtu, o kterém jsem slyšela, že když je opilý, týrá civilisty; další košile, stále ještě bez rukávů a bez výšivek, visela na provizorní dřevěné figuríně. Byla pro německou ženu, která se přestěhovala do Kyjeva, aby byla blíž svému příteli. Přišla za mnou oblečená v typicky západním městském oblečení a za sebou táhla na vodítkách dva maličké špice. Vrkala na ně, jako by to byly dvě malé nevinné děti. Ta touha je všechny zkopat, jak tu ženu, tak ty psy, je něco, s čím jsem se stále nevyrovnala. Ještě před pár lety bych takhle nikdy neuvažovala. Před pár lety jsme ještě žili v pohádce.

Herr Oberst se na mém pracovišti objevil v upravené uniformě. Tmavé vlasy měl pečlivě sčesané na jednu stranu. Měl pěkné rysy, ale v jeho šedých očích se nic milého neskrývalo. Byl s ním i šuma, policista, kterého jsem poznávala z předchozích let. Jmenoval se Čovnik. Ha! Tvrdí, že je jedním z našich – naši –, ale je to krysa! Když bolševikové převzali moc nad městem, začal se k nim lísat se škodolibou radostí. Když se po městě rozlezlo NKVD, vedl jednu z jeho skupin. Teď, když je Kyjev odříznutý Němci, Čovnik pro změnu pochlebuje nacistům. Někteří lidé udělají za kus chleba cokoliv a není divu, když je chleba asi stejně dostupný jako diamanty.

Tenhle německý důstojník mi vysvětlil, že chce jednu z mých košil. Myslela jsem si, že nejspíš chce vítěznou kořist. Náš tradiční oděv je pro nás symbol identity, ale poslední dobou se z něj stala velmi žádaná novinka na trhu.

Zeptala jsem se, pro koho tu košili chce.

Pro sebe, odpověděl mi přes šumu, který překládal. Chtěl, abych mu ji ušila na míru z nejlepšího plátna a abych ji vyšila.

Vestoje na bosých nohou jsem vzala Herr Oberstovi míry. Stál pyšně a bez hnutí, jako by ho přeměřovali kvůli obleku od italského krejčího a měl důvod se předvádět. Jeho čerstvě oholené tváře se leskly stejně jako jeho čerstvě vyleštěné boty. Tihle Němci! Pyšní se svou upraveností, ale když jdeme po ulici nebo čekáme na nepravidelné spoje tramvají, nevidí nás. Rýpou se v nose nebo si rozepínají kalhoty, aby se vymočili na chodník, a dělají, jako bychom tam nebyli.

Abych vzala míry na košili, mohu začít od šíje a poté měřit od ramene k rameni. Takto jsem začala i s tímto německým vojákem. Když jsem se přesunula před něj, nedívala jsem se mu do očí – vlastně jsem se mu vůbec nedívala do obličeje. Změřila jsem jej od klíční kosti těsně pod pas. Chovám se profesionálně. Přeměřování mužů mi nevadí, ale v té chvíli jsem ve svém zorném úhlu měla pouze jeho opasek. Černý kříž. Slova psaná latinkou. Moc dobře jsem věděla, co se pod opaskem nachází, a začaly se mi třást ruce. Ne ze zvědavosti nebo touhy. Ze strachu. Měla jsem strach z toho instinktu zabijáka, který dřímá v každém z nás. Naše intuice nás málokdy klame a já sama jsem už překročila takové hranice, o jakých se mi nikdy ani nesnilo. Když už člověku nezbývá nic jiného, naučí se spoléhat pouze na svou intuici.

Když jsem skončila, podívala jsem se směrem k šumovi, který si poklepával do dlaně obuškem, vyšpulil rty a procházel se po ruinách mé dílny, přecházel kolem Herr Obersta a mě. Pokud by to bylo potřeba, obušek by bez pochyby použil. Bylo jedno, z jakého důvodu. Nepotřebovali důvod.

Zapsala jsem si míry a konec mého krejčovského metru mi luskl mezi prsty. Můj pohyb byl nejspíš nečekaný, a když jsem si stoupla na špičky, abych Herr Oberstovi mohla změřit průměr krku, ucukl přede mnou. Byla to jen vteřina, ale v jeho očích se během ní ztratilo to neochvějné sebevědomí. Místo toho mi věnoval znechucený pohled. Na chvíli jsem se nemohla ani nadechnout, myslela jsem, že omdlím. Šuma se za mnou pohnul směrem ke mně, ale Němec znovu nasadil vyrovnaný výraz, zvedl ruku a lehce na mě kývl. Když jsem mu přeměřovala obvod krku, věděla jsem, že v tu chvíli jsme všichni tři mysleli na totéž, na lampu stojící naproti v ulici. Všichni tři jsme před sebou viděli chlapce, kterého nacisti na tu lampu minulý týden pověsili.

Čtyřicet šest centimetrů.

*

Vlasy mám pod šátkem ostříhané hodně nakrátko. Když se podívám do střepu zrcadla, který mám pověšený na zdi, vidím pouze hlad. Pozná mě Andrej vůbec? Říká, že jsem jeho zelenooká kráska, jeho princezna. Princezny ale v chladném počasí nechodí bosy. Princezny nemají problém sehnat punčochy. Princezny se nemusí před hladovými zraky šelem skrývat v mnoha vrstvách oblečení. Chodím takto oblečená od chvíle, kdy jsme zjistili, jak velkým chtíčem po znásilňování nacisté oplývají. Přestože to primárně nedělají Němci. Ne, ti pouze ženy unáší při cestě do práce a posílají je do bordelů. Když napadli naše východní hranice, všichni Němci se chovali jako gentlemani. Ale čím dále do středu Ukrajiny se dostávali, tím více vyplouvala na povrch temnota, která v nich dřímala. Ovšem oproti Maďarům, kteří se oblékali do uniforem wehrmachtu, aby ukojili svou touhu po krvi, byli neškodní.

Table of Contents

Předmluva

Suvenýry z Kyjeva