Into Enemy Waters

Copyright © Andrew Dubbins, 2022

Translation © Josef Kalousek, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub 978-80-7689-178-4

ISBN mobi 978-80-7689-179-1

Mé matce,

Margaret Foster Dubbinsové,

za to, že vždy podporovala mou vášeň pro psaní.

Prolog

Námořník první třídy George Morgan lezl po šplhací síti spuštěné podél boku kymácející se transportní lodi. Jak do lodního trupu prudce narážely mořské vlny, lámaly se o něj a cákaly do všech směrů, takže George měl zakrátko svou khaki košili i pracovní lacláče celé promáčené. Ovšem George — vysoký, sedmnáctiletý mladík se svaly vytrénovanými pravidelným plaváním — se pevně držel lana a pomalu, ale jistě dál sestupoval, dokud pod nohama neucítil pevnou palubu vyloďovacího člunu, zmítajícího se na rozbouřené mořské hladině.

George neměl pušku, byl ozbrojen pouze nožem, který mu visel v pouzdře na opasku. Ani to ale nebyla zbraň v pravém slova smyslu, nůž totiž používal jen k odřezávání rozbušek a bleskovic. Byl příslušníkem Námořní bojové demoliční jednotky, pověřené vyhodit do povětří systémy pobřežní obrany, které nacisté, očekávající invazi Spojenců, rozmístili podél celého francouzského pobřeží.

V husté mlze před Georgem se začala rýsovat spojenecká flotila. Tvořily ji stovky lodí: torpédoborce, křižníky, transportní lodě, tankery i obří bitevní lodě s vysokou čárou ponoru. Psal se 6. červen roku 1944, Den D. Spojenecká flotila byla tak početná, že kdyby se lodě postavily do řady za sebou, dalo by se po nich přejít přes celý kanál La Manche suchou nohou jako přes most.

Většina vojáků zapojených do invaze do Evropy nic podobného nikdy před tím ani po tom neviděla. Vyloděním v Normandii však pro George válka neskončila; naopak teprve začala. O několik měsíců později byly jeho dovednosti s výbušninami zapotřebí v Pacifiku, kde se zúčastnil dvou nejkrvavějších invazí celé války, a dokonce i vylodění na pobřeží Japonska. Byl tehdy součástí elitního útvaru žabích mužů, ze kterého se posléze vyvinuly jednotky Navy SEALs.

Když do vyloďovacího člunu sestoupil poslední člen Georgeovy jednotky, mohli začít s nakládáním výbušnin. Vlnobití ještě nabralo na síle, takže kormidelník měl co dělat, aby jeho člun nestrhlo a nemrštilo s ním do trupu transportní lodi.

Právě když námořníci překládali poslední výbušniny z transportní lodi na svůj vyloďovací člun, zasáhla jejich plavidlo z boku jedna obzvlášť mohutná vlna. Jak sebou plavidlo prudce zacloumalo, přepadly námořníkům nálože přes palubu a nenávratně zmizely pod hladinou. „Ztratili jsme je,“ zhrozil se George. „Ztratili jsme výbušniny!“

Kormidelník už se nemohl déle zdržovat vedle pohupující se transportní lodi, takže bez dalšího otálení přidal plyn. Jak dieselový motor od firmy Gray Marine zabral a člun se dal zprudka do pohybu, měl George co dělat, aby se udržel na nohou. Kormidelník prudce zatočil kormidlem, aby se tak odvrátil od boku transportní lodi. Když se vyloďovací člun zase narovnal a vyrazil skrze šedivou mlhu směrem na východ k normandským břehům, George zřetelně slyšel, jak do jeho slabého trupu z překližky narážely mořské vlny.

Kromě hlubokého řevu motoru jejich plavidla pak slyšel George ještě cosi, co znělo jako hromobití, ovšem ozývalo se to neobvykle nízko. Mohutné zášlehy prostupující mlhou zakrátko odhalily, že to byly výstřely z velkorážních děl na palubách spojeneckých válečných lodí, které právě začaly s ostřelováním pobřeží. Když jejich vyloďovací člun kolem válečných lodí proplouval, dostali námořníci tu čest na vlastní kůži pocítit tlakovou vlnu, kterou taková salva vyvolá. Ten závan vzduchu byl tak prudký, že kdyby si vojáci své přilby pevně nesepnuli řemínkem pod bradou, nejspíš by jim je strhl z hlav.

Na obloze pak mohli pozorovat let žhnoucích střel ráže 406 mm, které se prodíraly mlhou jako nějaké padající meteory. Když střely dopadly na své cíle, slyšel George v dáli jejich tlumené výbuchy a viděl krátké záblesky oranžového světla podél celého pobřeží. Jeden admirál jejich ženijní jednotku ujišťoval, že kanonáda z lodí rozpráší veškerou německou obranu. „Na té pláži nezůstane ani živáčka,“ prohlašoval směle.

Po několika hodinách plavby v rozbouřených vodách byli George i všichni jeho spolubojovníci celí mokří a promrzlí, což jim na morálce zrovna nepřidalo. Jak plavidlo na vlnách střídavě stoupalo a zase klesalo, začalo se některým z ženistů dělat nevolno. Někteří přešlapovali na místě, aby se jim nepodlomila kolena, jiní se nahnuli přes bok plavidla a zvraceli.

Asi tři čtvrtě kilometru od pobřeží se jejich vyloďovací plavidlo zařadilo do rojnice k ostatním a všechna plavidla společně vyrazila směrem k pláži. Přes husté a šedé bouřkové mraky se před Georgem v dáli začaly rýsovat strmé útesy a písčité duny. Kvůli vysokému stupni utajení, kterému operace podléhala, se George dozvěděl kódové označení cílové pláže teprve pár dní před vyplutím: Omaha Beach.

O několik minut později začaly vzduchem svištět první granáty z německých minometů. Jejich člunu se naštěstí vyhnuly, jen neškodně dopadly na mořskou hladinu, kde zvedaly vysoké gejzíry vody. Vzápětí spustily z pobřeží palbu také kulomety, střely z nich se zavrtávaly do kovové rampy na přídi i do překližky, ze které byla zkonstruována většina plavidla.

George a celá jeho jednotka se krčili nízko u paluby a rukama si přidržovali helmy. Bylo to vůbec poprvé, kdy se George ocitl v boji. Oči měl vyvalené dokořán, jeho dech byl mělký a zrychlený. „Co tu vlastně dělám?“ zděsil se v duchu. „Co já tu vlastně dělám?“

Část I

Atlantik

Z moře se vytratí vody, řeka opadne a vyschne; člověk ulehne a nepovstane a dokud nebesa budou, neprocitne, ze spánku se neprobudí.

— Jób 14,11—12 (ČEP)

1. Krach

Vzhledem k tomu, jak rychle nás veteráni druhé světové války opouštějí — v průměru je to 234 denně — můžeme předpokládat, že v roce 2036 nezůstane naživu už ani jediný. O to víc si vážím toho, že jsem měl tu čest potřást si rukou s Georgem Morganem, jedním z posledních žijících bojových potápěčů nasazených během druhé světové války. Poprvé jsem se s Georgem osobně setkal u něj doma ve východní Arizoně 15. srpna 2020, shodou okolností to bylo na den přesně pětasedmdesát let od vítězství nad Japonskem. Georgeovi sice bylo devadesát tři let, na svůj věk však působil překvapivě mladě, byl čilý a také mu to dobře myslelo. Měl široká ramena, na očích elegantní brýle a hlavu pokrytou hustými, šedými vlasy, vyčuhujícími zpod jeho tmavě modré kšiltovky se zlatým nápisem „Žabí muž z druhé světové války“. Řekl mi, že jediný zdravotní problém, který ho trápí, je CHOPN, plicní choroba projevující se zúžením dýchacích cest. Coby žabí muž dokázal zadržet dech až neuvěřitelně dlouho — teď však byl jeho dech krátký a mělký. Když déle mluvil, často se pak rozkašlal nebo zalapal po dechu.

Arizonou se právě šířil COVID-19 a George si byl dobře vědom, že pokud by se virem nakazil, s největší pravděpodobností by nepřežil. Oba dva jsme byli plně očkovaní, i tak jsem ale trval na tom, aby náš rozhovor probíhal na verandě za domem. Georgeův pozemek sousedil s golfovým hřištěm, celá řada procházejících hráčů na něj a jeho ženu Patricii přátelsky zamávala. Očividně spolu dobře vycházeli, Morganovi jim dokonce dovolili natrhat si z jejich jabloně několik jablek. Patricia je neobyčejně laskavá a veselá žena, byla to právě ona, kdo mi zvedl telefon, když jsem Morganovým poprvé zatelefonoval.

Zeptal jsem se: „Dovolal jsem se k panu Georgeovi Morganovi, který sloužil za druhé světové války u námořnictva?“

„Ano, pane,“ odpověděla bez zaváhání, „byl to žabí muž!“

Když jsem to uslyšel, spadl mi kámen ze srdce, protože jsem předtím obvolal už přinejmenším tucet špatných „Georgeů Morganů“.

Patricii na Georgeovi očividně velice záleželo, když jsme seděli na verandě, donesla nám každému sklenku Pepsi s ledem, kdyby nás přepadla žízeň. Vychlazený nápoj přišel vhod, obzvlášť ve vedru, které tehdy v Arizoně panovalo.

Dost mě překvapilo, že se George usídlil tak hluboko ve vnitrozemí, navíc na vyprahlém jihozápadě. Když jsem na Georgeův příběh poprvé narazil — bylo to ve videu natočeném pro Národní muzeum druhé světové války v New Orleans —, představoval jsem si, jak tenhle vysloužilý žabí muž žije někde na pobřeží oceánu, kde si chodí alespoň jednou denně zaplavat a každý večer sleduje západ slunce nad vodní hladinou. George se mi ovšem svěřil, že od konce války se oceánu spíše vyhýbal. „Vody už jsem si užil víc než dost,“ vysvětlil.

Když jsem na této knize začal pracovat, díval jsem se na žabí muže druhé světové války velice naivně, představoval jsem si je jako nebojácné hrdiny, vrhající se vstříc nebezpečím nad i pod mořskou hladinou jako v nějakém filmu s Johnem Waynem. O tyhle iluze jsem ale během svých rozhovorů s Georgem rychle přišel, podobně jako kdysi on jsem i já zjistil, že válka je ve skutečnosti o poznání temnější a surovější. Už z našich rozhovorů po telefonu bylo zřejmé, že se mu o zkušenostech z války příliš mluvit nechtělo. „Už víc jak sedmdesát let se na to snažím zapomenout,“ svěřil se mi. Z toho důvodu jsem se během našeho prvního setkání tváří v tvář zaměřil spíše na jeho dětství.

George Morgan přišel na svět roku 1927 v Lyndhurstu, městečku ve státě New Jersey, nacházejícím se na pomezí řek Passaick a Hackensack, které meandrují napříč tamními bažinatými nížinami, než se nakonec spojí na severním konci Newarkské zátoky, odkud společně ústí do Atlantiku.

Narodil se v ložnici skromného domku jakožto prvorozený syn Alfreda a Grace Morganových. Alfredovi bylo dvacet pět let, byl nízké postavy, měl společenskou povahu a pracoval na Wall Street coby burzovní makléř pro firmu Marks and Graham. Rád nosil motýlka a v jednom kuse kouřil dýmku. Když si zašli někam na procházku, táhl se za ním dým jako za parní lokomotivou.

Šestadvacetiletá Grace byla silné postavy, byla však velice ostýchavá a nikdy toho moc nenamluvila. Starala se o domácnost, kromě toho také bezplatně vypomáhala u Červeného kříže, pro který přepisovala tištěné romány do Braillova písma. Pomocí bodátka ručně vytlačovala na stránky jednu tečku po druhé. Georgeovi byl ten tlumený klepavý zvuk velice příjemný a dobře se mu při něm usínalo.

Morganovi si žili šťastně, v dostatku a pohodlí. Tedy až do 24. října 1929 — toho dne totiž došlo ke krachu newyorské burzy.

Bouřlivá dvacátá léta se nesla v duchu divoké spekulace a nevídaného růstu akciového trhu. Ke konci dekády však začala klesat produkce a naopak stoupat nezaměstnanost, takže draze prodávané cenné papíry náhle nebyly kryté žádnou skutečnou hodnotou. Už tak špatnou ekonomickou situaci ještě umocnily nízké mzdy, skokový nárůst spotřebitelského dluhu a opakující se neúroda. 24. října, v den posléze známý jako „černý čtvrtek“, otřásli panikařící investoři hodnotou Dow Jonesova indexu.

Za Alfredem se tehdy do kanceláře hrnuli pořád další a další klienti, snažící se prodat své akcie, jen aby zjistili, že už jsou vlastně dočista bezcenné. Alfred měl tehdy tolik práce s vyřizováním požadavků zoufalých zákazníků (tehdy se ještě každá transakce musela zaznamenávat ručně), že ve své kanceláři strávil celé dva dny v kuse.

Během krachu tratili investoři miliardy dolarů, někteří dokonce přišli na mizinu. V budově vzdálené jediný blok od Alfredovy kanceláře skočil jeden zkrachovalý podnikatel ze sedmého patra a dopadl na střechu zaparkovaného auta. Byl na místě mrtev. K podobnému zoufalému činu se napříč zemí odhodlala ještě řada dalších investorů, jejichž cenné papíry během jediné noci ztratily veškerou hodnotu.

Domů za Grace a Georgem se Alfred vrátil až tři dny po burzovním krachu. Byl celý neupravený a únavou sotva stál na nohou. Ihned po příchodu si sundal motýlka a sdělil rodině hrozivou zprávu: jeho firma byla na mizině a on přišel o práci.

Burzovní krach byl počátkem největší ekonomické katastrofy v amerických dějinách: velké hospodářské krize. Zkrachovala řada bank i podniků, nezaměstnanost mezi lety 1929 a 1933 vzrostla z necelých čtyř procent na neuvěřitelných pětadvacet procent.

Bez práce se ocitli také Alfredův otec a bratr, kteří se i s manželkami museli nastěhovat ke Georgeovi. V jejich domě se dvěma ložnicemi se tak tísnilo sedm lidí: George, jeho rodiče, jeho prarodiče a strýc s tetou. Přitom ani jeden z nich neměl stálé zaměstnání.

Alfred si našel práci alespoň na částečný úvazek coby podomní prodavač. Nabízel lidem nejrůznější výrobky, od látek po kuchyňské nože. Ovšem lidé tehdy neměli ani na jídlo, natož aby si ještě kupovali nové příbory. George si po čase všiml, že jeho otec se u večeře jídla vždy sotva dotkl. Napadlo ho, že se přes den najedl v charitní jídelně, aby měl jistotu, že jídlo u večeře vystačí pro všechny ostatní. Na dveře jim často klepali muži ze sousedství, aby je požádali o trochu jídla. Grace byla oddaná presbyteriánka a měla silný smysl pro dobročinnost, takže těm otrhaným, zoufalým mužům vždy otevřela dveře a nabídla jim alespoň slova útěchy. Občas se pro ně našly také nějaké zbytky, většinou však měli Morganovi sotva dost jídla sami pro sebe.

V jejich tísnivé situaci Alfred nedokázal splácet hypotéku, takže netrvalo dlouho a banka jim zabavila dům. Alfredovi se podařilo najít byt k pronájmu na opačné straně města. Banka jim rovněž zabavila také jejich chevrolet, takže si své věci museli do nového bytu přestěhovat na Georgeově červeném vozíku a starém dětském kočárku. Cesta napříč ponurými a zpustlými ulicemi Lyndhurstu pro ně byla nejen vyčerpávající, ale také skličující.

Byt se nacházel v horním patře dvoupatrového domu, přičemž přízemí si pronajímala jedna polská rodina. Sedm členů rodiny Morganových se v tom bytečku, ještě menším než jejich dům, mačkalo jako sardinky. V roce 1931 se pak museli ještě více uskromnit, neboť se narodil Georgeův mladší bratr Robert. George musel s ukřičeným novorozencem sdílet pokoj. Ten věčný hluk a zápach špinavých plen nebyly k vydržení, takže George trávil většinu času venku, kde se projížděl na své milované tříkolce.

Během jednoho takového výletu se pětiletý George projížděl po chodníku, nohama šlapal do pedálů tak rychle, že si připadal jako postavička z kresleného filmu, když mu náhle cestu zatarasil náklaďák s uhlím, který právě couval na příjezdovou cestu k jednomu z domů. George zastavil a čekal, až náklaďák zacouvá. Jak se k němu zapáchající auto blížilo, George si náhle uvědomil, že je u něj příliš blízko. Zadní pneumatiky narazily do předního kola jeho tříkolky, ta se nahnula a George z ní spadl couvajícímu autu přímo do cesty.

Vylekaný George ležel na zemi, s tvářemi i oblečením ušpiněnými od padajících sazí, a neslyšel nic než hukot motoru. Kola couvajícího náklaďáku byla sotva pár centimetrů od jeho hlavy — už to vypadalo, že ho rozmačkají —, když auto náhle prudce zabrzdilo. Jedna paní, která šla právě kolem, si ho jako zázrakem všimla a z plných plic zakřičela na řidiče, aby zastavil.

Svou zničenou tříkolku nechal George jen tak na zemi, s pomocí té paní vstal a nechal se dovést zpátky domů. Čekal, že dostane po zásluze vyhubováno, jeho rodiče však byli především rádi, že se mu nic nestalo. Matka jej pevně objala, načež mu pomohla smýt si z obličeje saze.

„Bylo to poprvé, co jsem utekl hrobníkovi z lopaty,“ řekl mi George o necelých devadesát let později a vrtěl při tom hlavou, jako by tomu sám nemohl uvěřit.

Rodina Morganových se během krize pevně semkla, všichni její členové si navzájem pomáhali, jak jen dovedli. Georgeův strýc si našel práci v kanceláři jednoho exekutora. Byla to náročná práce, musel napříč celým městem pátrat po autech, která jejich majitelé nezvládali splácet, a pak je exekutorovi pomáhal zabavovat. Georgeova babička si našla práci jako zdravotní sestra v místní nemocnici, zatímco jeho dědeček — veterán španělsko-americké války, kterému se od návratu do civilu nedařilo najít stálé zaměstnání — zase zkusil štěstí na trhu s nemovitostmi. I když ještě pořád bydlel u George a jeho rodičů, postavil dědeček Morgan na trávník před domem ceduli hrdě hlásající „George E. Morgan, realitní makléř“. Zakrátko ji ale musel zase sundat, protože ho jeden místní policista upozornil, že tuto činnost nesmí provozovat bez náležité licence.

Když bylo Georgeovi sedm let, rozhodl se, že je na čase, aby do rodinného rozpočtu svou troškou přispěl také on. Našel si práci jako kamelot, lidem na ulici prodával noviny Saturday Evening Post a Ladies’ Home Journal. Vydělal si tak třicet pět centů za měsíc, všechny peníze ale hned po výplatě dal matce coby svůj podíl na chod domácnosti.

Netrvalo dlouho a George přesvědčil majitele trafiky, aby ho nechal rozvážet noviny a časopisy lidem z okolí na kole. Za jeden dolar týdně doručil George každý den přinejmenším sto tiskovin. Především to byly místní noviny — New York Times, New York Daily News a Daily Mirror. Kromě toho rozvážel také italský deník Il Progresso (Pokrok) a také jedny noviny psané v němčině, ty se jmenovaly New Yorker Staats-Zeitung (ale běžně se jim říkalo také zkráceně The Staats), ve kterých se od začátku třicátých let psalo o vzestupu mladého, nekompromisního politika jménem Adolf Hitler.

George si ale vyzkoušel také řadu jiných zaměstnání: sbíral sražené kuželky v místní bowlingové herně, nalepoval etikety na plechovky s barvami a donášel zákazníkům zboží z obchodů nebo prádlo z čistíren. Jako poslíček si George na spropitném vydělal za jeden den i čtyřicet centů, které pak každý večer celý pyšný předal matce.

Ze všeho nejvíc však George bavilo sbírání baseballových míčků na stadionu. Lyndhurstský poloprofesionální tým si nemohl dovolit kupovat neustále nové míčky, takže pokaždé, když některý z hráčů odpálil míček někam mimo hřiště, dal trenér Georgeovi nebo jinému z místních dětí čtvrťák za to, že pro něj ten ztracený míček zase našel.

George byl baseballem přímo posedlý, jak už to ostatně u chlapců v jeho věku bývá. Jeho nejoblíbenějším týmem byli Brooklyn Dodgers; v rádiu poslouchal přenosy z každého jejich zápasu. Nejvíce však vzhlížel, i když si to nerad připouštěl, ke dvěma hráčům z konkurenčních Yankees: Babeu Ruthovi a Lou Gehrigovi.

Kdykoliv měl chvíli volno, chodil si George zahrát baseball s přáteli do místního parku, kde si brzo vysloužil pověst vynikajícího nadhazovače. Byl sice dost hubený, takže míčkem nedokázal mrsknout nijak zvlášť prudce, naučil se však různé jiné fígle — točky, changeupy a sinkery —, kterými tento svůj nedostatek kompenzoval. Trajektorie jeho nadhozů se nepředvídatelně stáčely do všech směrů, takže je ani ti nejzkušenější pálkaři z řad jeho kamarádů nedokázali odpálit.

Kromě baseballu patřilo ke Georgeovým vášním také plavání. Plavat se naučil v místním Sdružení křesťanské mládeže, ovšem daleko raději než v bazénu plaval v řece Passaic. Koupat se tam sice nesmělo, protože se do řeky splachoval odpad ze všech okolních měst, jenže George i jeho kamarádi se v letních vedrech potřebovali tak zoufale ochladit, že na varovné cedule podél říčních břehů nijak nedbali. Právě přes plavání se George dostal ke skautům a několikrát s nimi jel na výlet k jezeru Tamarack, které sice přes zimu zamrzalo, ovšem v létě měla tamní voda ideální teplotu na koupání.

Skautské povinnosti plnil George příkladně, vysloužil si tolik odznaků, že už si je na šerpě téměř neměl kam připínat. Řada jeho odznaků byla spjatá s plaváním, pyšnil se ovšem také odznaky za světelnou signalizaci, vázání uzlů, poskytování první pomoci, stavění stanů, vaření, praporkovou abecedu, morseovku a meteorologii. Když usiloval o odznak za meteorologii, poradil mu otec, aby zašel za Benjaminem Perrym, jedním jejich sousedem. Pan Perry pracoval jako hlavní meteorolog při Newyorském meteorologickém úřadu a byl to právě on, kdo Charlesi Lindberghovi pomáhal při plánování historicky prvního přeletu přes Atlantik v letounu Spirit of St. Louis. Naučil toho George spoustu o studených a teplých frontách, atmosférickém tlaku, bouřkách, fázích měsíce a souhvězdích, dokonce mu předvedl praktickou ukázku předpovídání počasí pomocí meteorologických map, které si přinesl z práce.

Pan Perry měl syna Harolda, který po něm zdědil nadšení pro vědu a který jednou George pozval k nim na půdu, aby mu tam ukázal svůj vlastnoručně sestrojený vynález.

„Teď bych potřeboval, aby ses posadil támhle na tu židli,“ řekl Georgeovi. „Vidíš tu věc támhle u zdi?“ Harold ukázal na tlustou, obdélníkovou skříňku propojenou spletencem drátů k jakémusi elektrickému obvodu. „Tak ji dobře sleduj,“ řekl dál.

Otočil vypínačem a na přední straně skříňky se v tu ránu objevil obrázek kruhu se čtyřmi šipkami ukazujícími na nápis „DuMont Laboratories“, který stál přímo v jeho středu.

George se kolem sebe začal rozhlížet, hledal promítačku, ze které ten obraz vycházel, jenže v místnosti žádná nebyla. Harold Georgeovi vysvětlil, že ten obraz, co viděl, byl součástí zkušebního vysílání technologické firmy DuMont Laboratories, která sídlila v nedalekém Pattersonu.

Ještě toho dne se George u večeře o svůj zážitek podělil také se zbytkem rodiny, jenže nikdo z nich mu nevěřil. „Jak by se mohly obrázky přenášet jen tak vzduchem?“ podivovali se. Televize byla široké veřejnosti poprvé představena na Světovém veletrhu v New Yorku roku 1939, tedy celé dva roky poté, co ji George měl možnost vidět na půdě u Perryových.

Během své návštěvy jsem se George zeptal, jestli bych se s ním mohl vyfotografovat, a on souhlasil. Spustil jsem si na smartphonu kameru, přepnul ji do selfie režimu a natáhl jsem ruku tak, abychom byli oba v záběru.

Když George viděl, jak se naše tváře objevily na obrazovce telefonu, vyvalil oči. „No páni,“ pronesl nevěřícně, „to je něco, ty moderní foťáky.“ Vyprávěl mi, že ve třicátých letech bylo, kromě podomácku vyrobené televize Harolda Perryho, největším výdobytkem zábavní techniky kino.

Kdykoliv se Georgeovi podařilo uspořit si alespoň desetník, zašel si s přáteli na dvojprogram do místního biografu, kde jim na závěr vždy pouštěli jeden díl seriálu Flash Gordon nebo některý z westernů s Tomem Minxem.

Přes ulici hned naproti biografu stál kostel. Nejednou se stalo, že se do kina přiřítil rozohněný pastor, aby pochytal kluky, kteří se tam vyplížili během bohoslužby. K těmto uličníkům patřila řada Georgeových přátel, kteří se pak celí vystrašení schovávali pod sedačkami a předstírali, že tam nejsou. George sám si to ovšem nikdy nedovolil. O nedělních bohoslužbách se u Morganových nediskutovalo. Jeho matka hrála v kostele na varhany, a jeho otec byl dokonce členem staršovstva. George s bratrem museli každou neděli povinně usednout do kostelní lavice a sepnout ruce k modlitbě.

Školní docházka byla pro George asi tou nejméně zábavnou částí jeho nabitého programu. Nejenže mu většina předmětů připadala k uzoufání nudná, ale navíc musel ujít půl druhého kilometru pěšky, aby se tam vůbec dostal. Na podrážkách jeho starých bot se často dělaly díry, jenže jeho rodiče tehdy na nové neměli. George však sám přišel s chytrým řešením. Vystřihával si kusy kartonu vytvarované jako jeho podrážky a těmi si boty vyztužoval. Když ale pršelo nebo sněžilo, karton rychle nasál vodu a George pak měl promáčené ponožky. I s tím si ale dokázal poradit, jednoduše si s sebou nosil několik náhradních výstřižků z kartonu, kterými ty promáčené nahradil hned, jakmile přišel do školy nebo ze školy domů.

Jediný předmět, který George ve škole zajímal, byl dějepis, zejména pak dějiny vojenství. Každý rok se těšil na průvod, který Lyndhurstem procházel na Den nezávislosti a jehož součástí byla také skupina vrásčitých veteránů z války Severu proti Jihu, kteří se vezli v autě s otevřenou střechou a nadšeně mávali všem okolo. George měl ohromnou radost, když je mohl vidět, zároveň byl ale vždy trochu smutný, jak veteránů postupně ubývalo.

Po večerech si při světle lampičky čítával rodokapsy ze série The Boy Allies, jejichž autorem byl Robert Drake. Hlavními hrdiny těchto knížek byla skupina mladých vojáků, kteří za první světové války sváděli boje s nepřítelem v nejrůznějších exotických lokalitách, od italských Alp přes ledová pole v Baltském moři a rozbouřené vlny moře Severního až po zákopy u Verdunu.

Georgeův otec byl veteránem první světové války, shodou okolností rovněž sloužil v zákopech poblíž Verdunu. Když si spolu házeli za domem míčkem nebo když spolu rybařili u nedaleké vodní nádrže, vyptával se George často otce, jaké to tehdy za války bylo.

Alfred však o svých zážitcích z fronty mluvil jen velmi nerad. Když už se s ním o některé své zkušenosti podělil, tak jenom v krátkých útržcích, které postrádaly vzrušení a divoké tempo příběhů z The Boy Allies — figurovalo v nich jen bláto, hořčičný plyn, mrtvoly a ostnatý drát.

Alfred se snažil podporovat spíše ostatní Georgeovy zájmy, zejména pak baseball. Když si Alfred konečně našel stálou práci jako kontrolor úředníků u přepážek v jedné manhattanské bance, navrhl Georgeovi, že když za ním zajede do práce, mohl by ho pak vůbec poprvé v životě vzít na baseballový zápas.

Toho rána roku 1937 nasedl George na vlak do přístavu v Jersey City, kde si za desetník koupil lodní lístek a nastoupil na palubu přeplněného trajektu. Když se plavidlo dalo do pohybu, začala z jeho dvou vysokých komínů stoupat pára. Georgeovi bylo tehdy sotva deset let, byl už ale zvyklý sám se dopravovat tam, kam zrovna potřeboval. Stejně jako ostatní muži na palubě měl i on na sobě oblek a kravatu, ženy byly všechny oděné do dlouhých, elegantních šatů, na rukou měly tenké rukavice a na hlavách klobouky s ohnutou krempou.

Jak trajekt plul přes ocelově šedou řeku Hudson, naskytoval se Georgeovi úchvatný výhled: na pravoboku stála v plné kráse Socha Svobody, zatímco po levé straně se rozléhalo působivé manhattanské panorama plné mrakodrapů. Nejvyšší z nich byla budova Empire State Building, dokončená teprve před šesti lety. Její stěny z indianského vápence a žuly se hrdě tyčily k obloze, vysoko nad vším ostatním.

Když trajekt zakotvil na protějším břehu, čekala George ještě dlouhá cesta pěšky přes celý jižní Manhattan až na Wall Street. Tam se posléze musel protlačit davem bankéřů a burzovních makléřů ve skvěle padnoucích černých oblecích až k bance, ve které pracoval jeho otec: Underwriters Trust Company. Sotva George prošel kolem zdobených sloupů u vchodu, zahlédl svého otce, který stál za jednou z přepážek, kolem krku měl svého charakteristického motýlka a v rukou třímal jakýsi arch papíru. Alfred se na George pousmál a pokynul mu, aby šel za ním. „Pojď sem,“ vybídl ho. „Chci ti něco ukázat.“

Alfred George provedl skrze bezpečnostní mříže a kolem přepážek až ke dveřím od bankovního trezoru. „Podržel bys mi to na chvíli?“ zeptal se Alfred a podal Georgeovi list papíru, který celou dobu nesl. Zatímco Alfred otevíral těžké, kulaté dveře od trezoru, vysvětlil Georgeovi: „Tomu, co teď držíš v rukou, se říká cenný papír. Tenhleten má hodnotu přesně jednoho milionu dolarů.“

Ten list papíru najednou připadal Georgeovi neuvěřitelně těžký, za celý život totiž v rukou nikdy neměl nic cennějšího než jednodolarovou bankovku. Ten cenný papír měl veliký význam, byť George si to tehdy ještě neuvědomoval. Bylo to symbol toho, že se americkému lidu postupně vracela důvěra ve vlastní vládu. Byl to důkaz, že se americká ekonomika vzpamatovávala z recese — a to zejména díky Novému údělu prezidenta Franklina Roosevelta.

Jak se zlepšovalo americké hospodářství, zlepšovaly se také Alfredovy vyhlídky. Jelikož už zase měl slušný a pravidelný příjem, chtěl svému synovi dopřát výjimečný oběd. Poté, co cenný papír bezpečně uschovali v trezoru, prozradil Georgeovi otec, že ho vůbec poprvé vezme do restaurace. Ten podnik se jmenoval Horn & Hardart a jídlo se tam neobjednávalo u obsluhy, ale vybíralo se z automatu, který se táhl po celé délce jedné zdi a za jehož malými skleněnými okénky čekaly na zákazníky nejrůznější pokrmy a nápoje. Alfred vtiskl Georgeovi do dlaně čtvrťák. „Vyber si, na co jen máš chuť,“ vybídl ho.

George sevřel minci pevně v ruce a postupně obešel všechna skleněná okénka s mosaznými rámy, aby zjistil, co se za každým z nich skrývá. Doma mu matka vařila jenom obyčejná jídla jako makaróny se sýrem a fazole s párkem, občas uvařila také hovězí pečeni, ale pouze při zvláštních příležitostech. V Horn & Hardart měli ovšem na výběr z masových koláčů, sendvičů se sekanými pekanovými ořechy a dýňových či citronových koláčů zdobených sněhovými pusinkami, nad kterými se mu sbíhaly sliny.

Po chvíli rozmýšlení se nakonec George rozhodl pro sendvič, stejně jako jeho otec. Svůj čtvrťák vložil do otvoru na mince a zatáhl za páčku vedle něj, čímž se uvolnil pant na okénku, ze kterého si svůj sendvič vzal. Spolu s otcem si sendviče schovali do papírového pytlíku, načež spěšně vyrazili směrem k nejbližší zastávce metra, měli totiž co dělat, aby stihli začátek první směny. Podzemkou se svezli pod Východní řekou až do Brooklynu, kde vystoupili ve stanici na dohled od stadionu Ebbets Field.

George už se nemohl dočkat, a čím blíž byli ke stadionu, jehož cihlové zdi se táhly tak daleko, jak jen oko dohlédlo, tím širší měl úsměv na tváři. Jeho otec ukázal dobře oděnému hlídači u vstupní brány jejich vstupenky, načež spolu s Georgem vešli do dlouhého, temného tunelu.

Když zase vyšli na denní světlo, zůstal George stát v němém úžasu na místě. Přímo před ním se rozléhalo vnitřní pole se zlatohnědým, hliněným povrchem, obklopené jasně zeleným trávníkem, na kterém se právě rozcvičovali jeho milovaní Dodgers, oblečení do svých bílých dresů a kšiltovek zdobených velkým modrým písmenem B.

Alfred dovedl George k sedačkám v horní sekci hlediště, přímo nad třetí metou. Zatímco čekali, než zápas začne, vyjmenoval George svému otci všechny hráče Dodgers. Dokonce mu stačil vyjmenovat i většinu hráčů z druhé týmu, Boston Braves.

Sotva však hra začala, neřekl už ani jediné slovo. Jakmile chytač chytil do rukavice první nadhozený míček, George okamžitě zmlkl, podobně jako když začala nedělní bohoslužba. Rádiové přenosy zápasů Dodgers už slyšel alespoň tisíckrát, ani zdaleka se to však nedokázalo vyrovnat tomu nadšení, které cítil, když svůj oblíbený tým viděl naživo: ten obláček prachu, který se zvedl pokaždé, když hráč dosáhl mety; ten krátký okamžik před nadhozem, kdy si nadhazovač za zády pohrával s míčkem; ten bouřlivý jásot, jak třicet tisíc fanoušků, včetně George a jeho otce, naráz tleskalo ve stoje.

Dodgers ten zápas nakonec prohráli. Ale i tak to byl nádherný den.

2. Stín války

Jak jsme tam v tom vedru usrkávali pepsi, řekl jsem Georgeovi, že je až s podivem, kolika přelomových událostí americké historie byl svědkem, od mávání veteránům z války Severu proti Jihu přes jeho setkání s prototypem televizoru až po službu na dvou různých frontách druhé světové války.

George mi na to odpověděl, že i jeho samotného to překvapuje, protože ačkoliv tomu všemu byl přítomen, v ten moment si nikdy neuvědomoval, jak výrazně se ty chvíle zapíší do dějin. Napadlo mě, že historie je svým způsobem jako oceán. Když klidně ležíte a splýváte s jeho hladinou, často si ani nevšimnete, že vás jeho vlny pomalu, ale jistě unášejí. Teprve poté, co se po chvíli podíváte zpátky směrem ke břehu, si uvědomíte, jak velkou vzdálenost jste urazili.

Není lepšího příkladu než 6. květen 1937, kdy se desetiletý George, aniž by si to uvědomil, stal svědkem jedné z nejhorších katastrof v historii letectví.

George strávil s rodinou necelý týden na návštěvě u rodinného přítele v Seaside Heights, malém městečku, které se nacházelo na bariérovém ostrově nedaleko jižního pobřeží New Jersey. Už se chystali vyrazit k domovu, zrovna nakládali poslední zavazadla do kufru svého chevroletu (Alfred si díky pravidelnému platu mohl auto zase dovolit), když náhle nad Atlantikem zahlédli obří vzducholoď, která letěla přímo k nim. George nedokázal uvěřit, jak veliká ta vzducholoď byla — musela být větší než dvě hřiště na americký fotbal. Když jim přelétala nad hlavami, neřekl nikdo z nich ani slovo. Celá rodina stála v širokém stínu té vzducholodi s vyvalenýma očima a ústy dokořán. Na zádi vzducholodi tehdy George poprvé uviděl symbol černé svastiky v bílém kruhu na červeném pozadí. Na boku pak stálo velkým, černým písmem napsáno jméno tohoto titána: „Hindenburg“.

Ta masivní vzducholoď pocházela z dílny společnosti Zeppelin, založené v roce 1908 německým generálem Ferdinandem von Zeppelinem pro výzkum a výrobu velkých vzducholodí pro vojenské účely. Právě proto se podobným vzducholodím říkalo „zeppeliny“. Za první světové války je Německo používalo k dálkovému bombardování Londýna a Paříže. Po konci války se společnost Zeppelin přeorientovala na přepravu cestujících na dlouhé vzdálenosti, přičemž Hindenburg, dostavěný v roce 1936, měl být její vlajkovou lodí. Byl dlouhý 245 metrů — jen o dvacet pět metrů kratší než Titanic — a byl tou vůbec největší ztuženou vzducholodí, jakou kdy kdo postavil. Naráz mohl pojmout až sedmdesát pasažérů, kteří si na jeho palubě mohli dopřávat stejný komfort, jaký v těch dobách nabízely ty nejluxusnější zaoceánské lodě, včetně restaurace, baru, speciálně navrženého odlehčeného klavíru a kuřárny, která byla dokonale vzduchotěsná, aby do ní nepronikla ani troška z dvou set metrů krychlových vysoce vznětlivého vodíku, kterým byla vzducholoď plněna.

Stavba Hindenburgu byla spolufinancována také nacistickou stranou, které měl tento vzdušný koráb posloužit jako symbol moci Německa. Josef Goebbels, německý ministr propagandy, původně chtěl, aby vzducholoď nesla jméno „Hitler“, ovšem předseda správní rady společnosti Zeppelin Třetí říši nesnášel, a rozhodl se ji proto pojmenovat po Paulovi von Hindenburgovi, někdejším německém prezidentovi. Goebbels si však alespoň vydupal, že sám naplánuje první let Hindenburgu: jednalo se o propagandistický přelet nad Německem, během kterého burácely z palubních reproduktorů vlastenecké písně a Hitlerovy projevy, a velká německá města byla z jeho paluby zasypána nacistickými letáčky a vlajkami. Během šesti let, kdy byl v provozu, převezl Hindenburg přes Atlantik několik stovek pasažérů, uskutečnil sedm letů mezi Německem a Brazílií a deset letů mezi Německem a Spojenými státy.

Vzducholoď, která Georgeovi přelétala nad hlavou, odstartovala třetího května z Frankfurtu a na její palubě se nacházelo třicet šest pasažérů a šedesát jedna členů posádky. Ještě předtím, než vzducholoď dorazila do New Jersey, se několik hodin vznášela nad New Yorkem, což jeden z pasažérů posléze popisoval takto: „Mrakodrapy před námi čněly z mlhy jako hřebíky z prkna.“ Na hřišti Ebbets Field tehdy byli Dodgers v páté směně přátelského utkání s Pirates, když náhle fanoušci obou týmů na tribunách vstali a začali nevěřícně ukazovat k obloze. Zakrátko ztratili zájem o hru i samotní hráči, jako zhypnotizovaní zírali k nebesům, kde právě několik set metrů nad stadionem proplouval Hindenburg, který pomalu stáčel kurz směrem na jih, ke své konečné zastávce v městě Lakehurst v New Jersey.

Když se George a jeho rodina dostatečně pokochali pohledem na titána, který právě přelétal nad Seaside Heights, nasedli do auta a vydali se zpátky do Lyndhurstu, zakrátko se však v dálce před nimi rozezněly sirény. V protisměru se řítila řada hasičských aut, sanitek a vozů dalších záchranných složek, přičemž všem blikaly majáky a burácely sirény. Když kolem jejich auta ten hlasitý konvoj projížděl, museli si George s bratrem zacpat uši. Teprve poté, co si doma zapnuli rádio, zjistili, že během přistávání v Lakehurstu vypukl na palubě Hindeburgu požár — muselo se to stát jen krátce poté, co sami vzducholoď pozorovali —, načež došlo k mohutné explozi, která celou vzducholoď proměnila v obří ohnivou kouli. Netrvalo ani čtyřicet vteřin a ničivé plameny pohltily tkaný potah Hindenburgu a jeho obnažená, kovová kostra se zřítila k zemi. Příčina požáru už navždy zůstala záhadou, Němci však vehementně trvali na tom, že se jednalo o sabotáž. O život tehdy přišlo třináct pasažérů a dvacet dva členů posádky. Požár trval dlouhé hodiny, dokud neshořely veškeré zásoby vodíku.

Ta namalovaná svastika však svůj účel splnila, její toxická ideologie se zakrátko rozšířila i v Georgeově sousedství. V Lyndhurstu byla početná německá menšina, dokonce i Georgeova matka byla po otci napůl Němka. Ona ani Alfred se o světovou politiku nijak zvlášť nezajímali, zato řada lidí z jejich sousedství ano. Jedna německá rodina si s oblibou nahlas pouštěla své krátkovlnné rádio, takže George vždy, když kolem jejich domu projížděl na kole, slyšel úryvky bouřlivých proslovů Adolfa Hitlera.

Jeden z Georgeových kamarádů, Frankie Hollister, jednoho dne beze stopy zmizel. Až později se ukázalo, že Frankieho otec, který se živil jako hodinář, se s celou rodinou přestěhoval do Německa, motivován Hitlerovou výzvou, aby se všichni árijci německého původu vrátili do otčiny.

V Georgeově životě nebylo pro Hitlerovu rasistickou ideologii místo. Jedním z jeho nejbližších přátel byl Richard Zuskin, chlapec z židovské rodiny; do třídy s ním chodil také syn manželů Kondových z Japonska a jen kousek od něj bydlela rodina Italů, kteří ho často zvali na večeři a u kterých vůbec poprvé ochutnal špagety s masovými koulemi. Amerika byla místem, kde vedle sebe mohli v míru žít lidé všech ras, vyznání i kultur; George už od mala učili, aby se ke všem lidem choval stejně, jako se to psalo v Písmu svatém.

Když se však Hitler ujal moci, podařilo se mu přesvědčit celé zástupy Němců, aby jeho rasistické myšlenky přijali za své. Ve svých bouřlivých proslovech Hitler prosazoval myšlenku lebensraumu, přirozeného „životního prostoru“, který si podle něj rasově nadřazený německý lid zasloužil, a tuto myšlenku pak používal na obhajobu svých dobyvačných plánů. Aby získal masy lidu na svou stranu, rozdmýchával Hitler strach, vztek a předsudky svými proslovy o tom, jak bylo Německo zevnitř napadeno spiklenci z řad Židů a komunistů; apeloval na národovecké cítění připomínáním vítězství a úspěchů z minulosti a sliboval stabilizaci ekonomiky prostřednictvím zbrojního průmyslu. V roce 1938 svá slova přetavil v činy tím, že zabral Rakousko a část Československa. O rok později se odvážil také k invazi do Polska. Zakrátko se pod nacistickou nadvládou ocitla valná část Evropy.

Podobnou rétoriku o rasové nadřazenosti používali na svou obhajobu také japonští ultranacionalističtí vůdci, když se začali územně rozpínat ve své části světa. Japonská vláda pod vedením císaře Hirohita tehdy přijala přísnou vojenskou doktrínu, v jejímž rámci byla propagována rasová nadřazenost Japonců a smrt ve jménu císaře byla oslavována jako nesmírná čest. Japonská propaganda naplno využila nenávist, kterou lidé napříč Asií cítili vůči západním kolonizátorům; hlásala, že Japonsko se má přestat chovat jako koloniální država a místo toho se samo stát koloniální mocností. V roce 1931 začalo Japonsko svou expanzivní politiku realizovat invazí do Mandžuska, o šest let později následovanou zabráním celé východní Číny. Jak si japonské síly postupně podrobovaly Asii, páchali jejich vojáci ve jménu této rasové doktríny vůči zajatcům i civilistům řadu barbarských zločinů, od mučení a znásilňování až po závody ve stínání hlav.

Ve snaze zastavit agresi Japonců a ochromit jejich armádu uvalil prezident Roosevelt embargo na vývoz ropy do Japonska, schválil vojenskou pomoc i nasazení dobrovolníků v Číně a — aby Japonce zastrašil — nechal americkou Tichomořskou flotu zakotvit v Pearl Harboru. Špičky japonské armády si byly dobře vědomy, že bez ropy nebudou moct pokračovat ve svých dobyvačných kampaních, a zároveň jim bylo jasné, že válka se Spojenými státy je jen otázkou času, pročež se rozhodly, že zaútočí jako první.

Jak se americko-japonské vztahy postupně dostávaly na bod mrazu, začali také američtí vojenští představitelé tušit, že se Japonci chystají k útoku, jenže nevěděli kde. Byli však skálopevně přesvědčeni, že to nebude v Pearl Harboru. Domnívali se totiž, že přístavní vody jsou příliš mělké, než aby šlo vést útok torpédy, a že kdyby se Japonci rozhodli zaútočit vlastní flotilou, nedokázali by doplout až k Havaji, aniž by byli zpozorováni. Americká základna v Pearl Harboru tedy byla chráněná jen minimálně. Většina lodí z Tichomořské floty byla v přístavu zakotvená velmi blízko u sebe, také letadla na letištích byla zaparkovaná v řadě tak, že se téměř dotýkala špičkami křídel, aby se k nim nemohli nepozorovaně dostat sabotéři z řad Američanů japonského původu, kterých se tehdy vojenští vůdci tolik obávali. Představitelé amerických zpravodajských služeb se domnívali, že pokud Japonci zaútočí, budou jejich primárním cílem tichomořské kolonie evropských mocností, jako byly Singapur, Indočína či Nizozemská východní Indie.

Tehdy čtrnáctiletý George neměl o činnostech zpravodajců nejmenší tušení, věděl jenom to, co mu řekl jeho kamarád Howard Early, který bydlel hned naproti němu a jehož starší sestra pracovala jako sekretářka u šéfa newarkské pobočky FBI. Agenti Federálního úřadu pro vyšetřování věnovali situaci v Japonsku nebývalou pozornost, kromě toho odposlouchávali či jinak monitorovali stovky Američanů japonského původu, které považovali za nepřátelské agenty, ačkoliv k tomu u většiny z nich neměli jediný důkaz. Koncem listopadu 1941 začalo být zřejmé, že mírová jednání mezi Japonskem a Spojenými státy ztroskotají, takže J. Edgar Hoover, tehdejší ředitel FBI, uvedl všechny své agenty do stavu nejvyšší pohotovosti. Třetího prosince se FBI podařilo zachytit telefonát kuchaře z japonského konzulátu v Honolulu, v němž muž tvrdil, že generální konzul „pálí a ničí všechny důležité dokumenty“.

O tři dny později, tedy 6. prosince, se americké rozvědce podařilo rozluštit část depeše, kterou japonská vláda poslala svým diplomatům ve Washingtonu. Poslední odstavec zprávy se nepodařilo zachytit, ze zbytku textu však jasně vyplývalo, že Japonci zlomili nad mírovým řešením hůl. Kurýr doručil přeloženou zprávu prezidentu Rooseveltovi v půl desáté večer. Sotva si ji prezident přečetl, prohlásil: „Tohle znamená válku.“

Howard Early posléze Georgeovi prozradil, že ještě toho večera měla jeho sestra zvláštní telefonát z pobočky FBI v Newarku. „Posíláme pro vás auto,“ řekli jí tehdy do telefonu. „Sbalte si s sebou věci na pár dní, vypadá to tady na dlouho.“ Později té noci, zatímco nad Lyndhurstem přecházela arktická studená fronta, zastavilo před domem Earlyových černé auto, nabralo Howardovu sestru a hned zase odjelo. Howard nevěděl, na co přesně v FBI narazili, bylo mu však jasné, že to muselo být něco velkého.

Následujícího odpoledne — 7. prosince 1941 — hrál George s přáteli na ulici americký fotbal. Venku mrzlo, takže jim s každým výdechem vycházely z úst obláčky páry. Ve vchodových dveřích od domu se zničehonic objevil Georgeův otec a zavolal na ně: „Kluci, pojďte sem, rychle!“ George a jeho kamarádi na nic nečekali a běželi za ním do obývacího pokoje, kde v rohu stál vánoční stromeček, ozdobený řetězem a baňkami. Georgeovi rodiče stáli u rádia a skoro ani nedýchali, jak pozorně naslouchali právě vysílané zpravodajské relaci.

„Haló, NBC. Haló, NBC. Jsem reportér stanice KTU v Honolulu, na Havaji,“ pronesl hlas z rádia. „Právě stojím na střeše kancelářské budovy Advertiser Publishing Company. Celé dopoledne jsme odsud měli možnost sledovat průběh bitvy o Pearl Harbor, který byl těžce bombardován nepřátelskými letadly, nepochybně japonskými. Pod útokem se ocitlo také Honolulu, kde byly napáchány značné škody. Bitva trvala necelé tři hodiny. Jedna z bomb dopadla sotva dvacet metrů od našeho vysílače. Nejedná se o žert. Opravdu vypukla válka.“

George se zmateně podíval na rodiče. „Co je to ten Pearl Harbor?“

3. Pyrotechnická četa

Už jsem si balil věci a chystal se k odchodu, když George kývl bradou směrem k tlusté složce, ve které jsem měl uložené své poznámky a rešerše. „Co z toho všeho vlastně nakonec bude?“ zeptal se.

„Myslím, že by z toho mohla vzejít kniha,“ odpověděl jsem.

S pokorou typickou pro hrdiny své generace mi George řekl, že nechápe, proč by zrovna jeho zážitky z války měly být nějak pozoruhodné. „Prostě se mi zdálo, že je potřeba, abych to udělal. Stejně jako šestnácti milionům dalších chlapů.“

Vzápětí dodal, že u žabích mužů sloužila řada jiných mužů, co by zasluhovali více pozornosti, například velitel jednotky Draper Kauffman.

Týden po útoku na Pearl Harbor si poručík námořních záloh Draper Kauffman prohlížel dvousetpadesátikilogramovou japonskou pumu a do malého zápisníku si dělal nejrůznější poznámky a náčrty. Puma, shozená během útoku jedním z japonských letadel, teď ležela hned před železnými dveřmi od muničního skladu Schofieldových armádních kasáren na ostrově Oahu. Nikdo si s tou bombou nevěděl rady. Bylo dost možné, že bomba byla vadná, stejně tak ovšem bylo možné, že měla zpožděnou roznětku, takže mohla každou chvíli vybuchnout.

Draper, vysoký a štíhlý třicátník, který si špatný zrak musel kompenzovat brýlemi stylu „půllitr“, byl jediným důstojníkem všech složek amerických ozbrojených sil s výcvikem na zneškodňování bomb. V Anglii si zneškodňování bomb vyzkoušel na vlastní kůži coby dobrovolník během Blitzu a nedávno byl ve Washingtonu pověřen založením prvního pyrotechnického kurzu ve Spojených státech. Objížděl kampusy na americkém východním pobřeží, kde se snažil sehnat pro svůj kurz první účastníky — hned druhý den po útoku na Pearl Harbor se mu přihlásilo tři sta dychtivých zájemců —, když mu zničehonic zavolal kdosi ze sekce pro vyzbrojování.

„Neprodleně nasedněte do letadla do San Francisca, potřebují vás v Pearl Harboru na zneškodnění nějakých bomb,“ sdělil mu hlas v telefonu.

Černý kouř stoupající nad Pearl Harborem, kde se nacházely poničené, potopené a převrácené bitevní lodě z kdysi mocné americké Tichomořské floty, byl vidět až z Schofieldových kasáren, které byly od přístavu vzdálené dobrých šestnáct kilometrů. Opravárenským týmům se podařilo alespoň několik z plavidel zase uvést do provozuschopného stavu, například Nevadu, která najela po zásahu torpédem na mělčinu, nebo Tennessee, kterou zase poničil rozsáhlý požár. Dvě bitevní lodě – Arizona a Oklahoma – ovšem byly navždy ztraceny. Muži, kteří drželi hlídku u jedné potopené lodi, slyšeli zpod hladiny pravidelné tlumené rány, jak se námořníci uvěznění ve vzduchových kapsách uvnitř vraku snažili dovolat pomoci. Bohužel už pro ně nemohli nic udělat. Voda všude okolo byla plná oleje, takže kdyby se pokusili trup lodi rozřezat autogenem, hrozilo nebezpečí výbuchu.

Půda kolem Schofieldových kasáren byla posetá krátery po bombách a na přilehlém Wheelerově letišti doposud stály ohořelé vraky amerických letadel. Vojáci tu poklidně spali, když nízko nad kasárnami s mohutným burácením proletělo několik japonských letadel a začalo shazovat pumy. „Pohněte zadkama a oblečte se,“ rozkřičel se seržant. „Právě nám začala válka!“

Draper bomby rád nejprve pozoroval zpovzdálí. Zatímco si načrtával jejich obrysy a zapisoval si poznámky, stačil většinou vykouřit jednu celou cigaretu. O každém svém kroku při neutralizaci bomb si vedl podrobné záznamy, aby v případě, že mu jednou nějaká puma vybuchne pod rukama, mohl jeho nástupce zanalyzovat, kde se stala chyba.

Draper už úspěšně zneškodnil celou řadu německých bomb, s žádnou japonskou se však až doposud nesetkal. Pyrotechnik musí při práci často zapojit představivost a předvídat, jaké všemožné nástrahy si na něj konstruktér bomby přichystal. Jak si tu japonskou pumu prohlížel, vybavily se Draperovy japonské hlavolamové skříňky, se kterými si hrával jako kluk a u kterých mu vždy dělalo nesmírné obtíže odhalit, jak se mají otevírat.

Když Draper nákres dokončil, opatrně se k bombě přiblížil, přičemž cestou do klopového mikrofonu diktoval instrukce pro svého pobočníka, který zůstal v bezpečné vzdálenosti. Pak si klekl a začal pátrat po pouzdře s rozbuškou, které bylo k bombě připevněno pomocí šroubů. Při zneškodňování bomb v Anglii musel někdy patřičné šrouby hledat v naprosté tmě pouze pomocí hmatu. Na svůj mizerný zrak míval tendence nadávat, při této bezprostřední práci s výbušninami však oči jako ostříž vůbec nepotřeboval. Vystačil si se svými citlivými prsty.

Pyrotechnika přitom původně vůbec nebyla cesta, kterou se Draper chtěl v rámci své kariéry vydat. Osobně by se mnohem raději stal po vzoru svého otce kapitánem nějakého torpédoborce. Kontradmirál James „Reggie“ Kauffman byl jedním z nejuznávanějších důstojníků amerického námořnictva. Torpédoborcům velel už za první světové války a nyní stál v čele Atlantické podpůrné flotily torpédoborců, která zabezpečovala ochranu námořních konvojů před německými U-Booty. Reggie měl u námořnictva rozjetou slibnou kariéru, vystudoval Námořní akademii Spojených států amerických v Annapolis a dobře se znal s řadou vysoce postavených námořních důstojníků. Velice dobře vycházel také s mnohými členy nejvyššího velení námořnictva, včetně Chestera Nimitze, Williama „Spikea“ Blandyho a Richmonda Kellyho Turnera, Williamovi „Bullovi“ Halseymu pak šel na svatbě dokonce za svědka.

Draper byl Reggieho první a zároveň jediný syn, narodil se roku 1911 na námořní základně v Coronadu, kde jeho otec tehdy sloužil. Draper ke svému otci již od útlého věku vzhlížel. Jednou z jeho prvních vzpomínek bylo, jak šli s matkou přivítat otcův torpédoborec, který se právě vracel do Coronada. Malý Draper tehdy postával v docích a sledoval zástup námořníků přecházejících po lodní lávce, když náhle spatřil svého otce, oblečeného ve skvěle padnoucím obleku a s vycházkovou holí v ruce.

„Nesmíš se nechat oklamat tím nóbl ohozem,“ pošeptal mladému Draperovi jeden statný vrchní loďmistr. „Je to Bouřlivák Kauffman, ten nejdrsnější ze všech kapitánů torpédoborců!“

Draper chodil na stejnou prestižní přípravnou školu jako jeho otec, Kent School v Connecticutu, a byl skálopevně rozhodnut, že se dostane také na Annapolis. Když však nadešel čas pro podávání přihlášek, zjistil jeden prominentní oftalmolog, že Draper má slabý zrak, se kterým nemá šanci projít vstupní zdravotní prohlídkou. Reggie dal na lékařův úsudek a Drapera místo toho přihlásil na Princeton.

Draper se však svého snu o studiu na Annapolisu nehodlal jen tak vzdát. Matka pro něj našla jiného, poněkud nekonvenčního očaře, který Draperovi doporučil oči každý den procvičovat, například tím, že si jedno oko na celou hodinu zakryje dlaní. Ty cviky mu ze začátku připadaly spíše směšné, přinesly však své ovoce: Draper nakonec opravdu zdravotní prohlídkou prošel (byť s odřenýma ušima). Pro přijetí na Annapolis už mu scházelo jen písemné doporučení některého kongresmana. Draper se tehdy vyplížil z přípravky a strávil celý týden ve Washingtonu, kde se žádostí o doporučení oslovil dvaadvacet různých kongresmanů. Nakonec uspěl u jednoho kongresmana z Ohia, kde vyrůstal jeho otec, čímž splnil všechny podmínky přijímacího řízení a stal se řádným studentem Námořní akademie.

Reggie zařídil, aby každý měsíc dostával zprávy o Draperově prospěchu, který si zaznamenával do tabulky organizované podle jednotlivých předmětů, měsíců a známek. Reggie byl plodným pisatelem dopisů, Draperovi často psal dlouhé výtky ohledně jeho školního prospěchu, nedbalého stylu oblékání a tendence jen zřídka na korespondenci odpovídat. Reggie také Drapera káral kvůli jeho kázeňským prohřeškům, včetně jednoho pozoruhodného incidentu. Draper, šarmantní mladík a výborný tanečník, byl přistižen, když se snažil vyplížit z kampusu, aby mohl navštívit jednu ze svých mnoha známostí, za což si vysloužil třicetidenní pobyt na vězeňské lodi, kterou akademie provozovala.

Na svou obranu Draper otci často říkával, že ho školní osnovy nudí, protože podle něj kladou zbytečně veliký důraz na biflování faktů místo toho, aby studenty naučily přemýšlet. Jediný předmět, který Drapera bavil, byla angličtina. Bavilo ho psát poezii, hrál v malém školním divadelním sboru a zasadil se také o vznik prvního tamního knižního klubu. Přátelil se s podobnými neposlušnými typy, třeba s Georgem Philipem, přezdívaným Geordie. Geordie, z otcovy strany napůl Skot a z matčiny napůl Lakota, sdílel Draperovu vášeň pro psané slovo. Oba pravidelně přispívali do humoristického studentského časopisu The LOG Magazine.

Nejdůležitějším obdobím studia na Annapolis je takzvaný „červnový týden“, kdy je část studentů posledního ročníku povýšena do důstojnické hodnosti a je jim nabídnuto plnohodnotné pracovní zařazení u námořnictva. Draperův kamarád Geordie byl povýšen do hodnosti podporučíka a byl přidělen na jednu bitevní loď. Sám Draper doufal, že by se mohl stát důstojníkem na nějakém torpédoborci, stejně jako jeho otec. Během červnového týdne však Draper musel podstoupit další zdravotní prohlídku. Kvůli svému slabému zraku, jehož ostrost se v mezičase zhoršila na 15/20, Draper zkouškou neprošel a zařadil se tak do té poloviny svého ročníku, která důstojnické hodnosti nedosáhla.

Draperův otec z toho byl nesmírně zklamaný a obával se, zda jeho syna uprostřed probíhající velké hospodářské krize vůbec někde zaměstnají. Draper si však práci nakonec našel — navíc velice dobře placenou — v logistickém oddělení jedné newyorské společnosti zabývající se námořní přepravou. V lodní přepravě se mu velice líbilo, zejména kvůli cestování, které jeho práce skýtala. Nějaký čas strávil ve firemních pobočkách v Británii a ve Francii, až nakonec v roce 1939 nastoupil do německé pobočky v Berlíně, kde si také poslechl dva proslovy kancléře Adolfa Hitlera.

Jak Draper stál v davu posluchačů, neznepokojoval ho jen extrémistický obsah diktátorova projevu, ale také emoce a zápal, které u svého publika vyvolával. „Němci mají rozhodně něco za lubem,“ shrnul své dojmy v dopise otci. „Musím se dostat k námořnictvu.“ Otec ho ujistil, že jestli volby opět vyhraje izolacionista Franklin Roosevelt, Spojené státy už se nikdy nebudou muset do bohem zapomenuté Evropy vracet. Draper však pořád někde uvnitř cítil, že se blíží válka a že Spojené státy mají povinnost se do ní zapojit.

Když Drapera práce zavála zpátky do New Yorku, uspořádal menší přednáškové turné: čtyřikrát do týdne přednášel po celém New Yorku i širém okolí o tom, proč by se podle něj měly Spojené státy v případné válce proti nacistům přidat na stranu Velké Británie a Francie. Při svých proslovech zpravidla mluvil jen ve velmi krátkých větách a snažil se působit naléhavě, jako by nebylo času nazbyt. Tímto stylem vyjadřování se mu však obecenstvo nedařilo vyburcovat. Zaplatil si tedy několik lekcí u Dalea Carnegieho, populárního kouče vystupování na veřejnosti, počty posluchačů ani jejich nadšení však ani poté nerostly.

K velkému obratu došlo 1. září 1939, když Hitler zahájil svou invazi do Polska, čímž do války s Německem vtáhl také Velkou Británii a Francii. Když existovala reálná šance, že Spojené státy vyhlásí nacistům válku, začaly se Draperovy proslovy setkávat s výrazně agresivnější odezvou, několikrát po něm lidé dokonce házeli kusy zeleniny.

„Neposílejte naše syny do války!“ skandovali. Draperovi nadávali do „miláčků žabožroutů a anglánů“. Často na něj pokřikovali: „Tak proč se jim tam nevydáte pomoct sám, místo toho, abyste do toho zatahoval nás?“

Draper později sám přiznal, že byl jedním z těch, co se snadno nechají pohltit myšlenkou. Jak si jednou něco vzal do hlavy, šel si neochvějně za tím, i kdyby to třeba bylo proti všem normám a zvyklostem. Tehdy se zcela nadchl pro ideu boje s fašismem, a jelikož se Spojené státy do války odmítaly zapojit, rozhodl se osmadvacetiletý Draper přidat k americkému dobrovolnickému sanitnímu sboru působícímu ve Francii.

Svou matku tím vyděsil a otce přímo rozhořčil. Reggie mu poslal na stroji napsaný, strukturovaný dopis o třech stranách, kde po jednotlivých bodech rozebíral, proč je toto rozhodnutí proti Draperovým vlastním zájmům, a několikrát také zpochybnil synovu příčetnost. „Zůstaň ve Státech,“ naléhal na Drapera. K tomu ještě připsal: „Najdi si tu nějakou milou slečnu, s tou se ožeň a založ rodinu.“

Draper už se ale skálopevně rozhodl. V dopise otci odpověděl: „Myslím, že za některé věci musí člověk bojovat, i když to zrovna neodpovídá jeho vlastním zájmům.“

V březnu 1940 dorazil Draper do Francie, kde si oblékl uniformu francouzské armády a začal shánět peníze na koupi sanitního vozu (zahraniční dobrovolníci si je museli hradit sami). Když o dva měsíce později nacisté zahájili svou bleskovou invazi do Francie, ocitl se Draper přímo v první linii.

Draper se tehdy vůbec poprvé ocitl v boji a ten krvavý výjev ho náležitě vyděsil. Jelikož byl jedním z mála amerických dobrovolníků, považoval za svou povinnost splnit každý zadaný úkol, aby zachoval dobré jméno Spojených států. Zároveň jej nesmírně inspirovali příslušníci francouzských nepravidelných jednotek Corps Franc, se kterými sloužil a kteří rovněž narukovali z vlastní vůle. „Jeden pro druhého byli ochotni udělat cokoliv,“ popisoval rodičům. „Pokud se některý člen jednotky ocitl v pasti … ostatní se klidně vrhli proti německé přesile, aby spolubojovníka osvobodili.“

Draperova statečnost se brzy dočkala uznání: Když jednou vyjel přímo proti německému kulometu, aby zachránil několik zraněných francouzských vojáků, obdržel za to Válečný kříž.

Když v červnu 1940 Němci obešli Maginotovu linii, padl Draper do jejich zajetí a byl odvezen do vězeňského tábora v severní Francii. Když byl po dvou měsících věznění spolu s ostatními americkými řidiči sanitek propuštěn, hned se vydal do Anglie.

Jednou z podmínek jeho propuštění bylo podepsání místopřísežného prohlášení, ve kterém se zavázal, že už proti nacistickému Německu nikdy nepozvedne zbraň. Tento závazek však Draper rozhodně neměl v úmyslu dodržet. Sotva se v září 1940 dostal do Anglie, narukoval do britského Královského námořnictva. Pobyt v nacistickém zajetí se na něm dost podepsal, trpěl podvýživou a podváhou, navíc — už zase — neprošel zrakovou zkouškou. Když však nacisté v září téhož roku začali noc co noc bombardovat Londýn, nemohly si britské ozbrojené složky moc vybírat. Drapera oficiálně přijali k zálohám Královského námořnictva, kde mu přiznali hodnost podporučíka.

Ze všeho nejdřív musel projít desetitýdenním důstojnickým kurzem ve městě Hove, které se nacházelo v jižní Anglii. Dva týdny po začátku kurzu dopadla nedaleko od Draperových kasáren německá bomba, která však při nárazu nevybuchla. Na místo bylo okamžitě povoláno jedno družstvo čerstvě vyškolených pyrotechniků, během jejich pokusu o zneškodnění bomby ovšem došlo k výbuchu a vojáci do jednoho zahynuli.

Hned dalšího den ráno nechali instruktoři Drapera a ostatní účastníky důstojnického kurzu nastoupit nedaleko kráteru, který po bombě zůstal, a zeptali se, jestli se někdo z nich dobrovolně přihlásí k pyrotechnikům. Z řady tehdy nevystoupil ani jediný. Instruktoři jim dotaz znovu položili odpoledne, a další den znovu, až se nakonec dvacet dobrovolníků našlo — jedním z nich byl také Draper.

Zprvu byl na pochybách. Během vstupního pohovoru k pyrotechnické jednotce se ho budoucí velitel zeptal: „Tak co, mladíku, už se těšíte na práci s výbušninami?“

Draper mu odvětil: „Ne, pane.“

To ale byla přesně ta odpověď, kterou důstojník chtěl slyšet, na tenhle typ práce jsou totiž potřeba muži s rozvahou a vytrvalostí, žádní přehnaně horliví dobrodruzi. Draper tak byl přijat do čerstvě ustanovené jednotky pyrotechniků Královského námořnictva. Sotva se tam však stačil rozkoukat, už ho nasadili do rozbombardovaného Londýna, kterým se linula oblaka hustého kouře, noční obloha tam rudě zářila a tamní ulice byly plné nevybuchlých leteckých pum.

Po každém náletu měla Draperova jednotka práce až nad hlavu, ze všeho nejdřív museli nevybuchlé pumy, které se někdy zavrtaly až deset metrů pod zem, vykopat. Posléze je naložili na korbu náklaďáku, který měl celou kapotu i přední nárazníky natřené křiklavě červenou barvou. S bombami na korbě pak jeli přes celý Londýn v těsném závěsu za policejním autem, jehož řidič pokřikoval na kolemjdoucí z megafonu: „Vykliďte cestu!“ Pumy dovezli do jedné z vyčleněných oblastí — přezdívaných „krchov pro bomby“ —, kde je bylo možné bezpečně odpálit.

Během jednoho napjatého incidentu kolem Vánoc 1940 byl Draper přivolán, aby zneškodnil svou první padákovou minu, která se snesla z oblohy a prorazila střechu jednoho liverpoolského nevěstince poté, co se její padák zamotal do komína budovy. Draper a jeho velící důstojník — poručík „Mother“ Riley — našli bombu, která měla na délku dva a půl metru a vážila 900 kg, zaraženou přímo v polstrovaném křesle v pánském salónku. Při pádu zbraň strhla několik dekorativních stužek a její masivní kovové tělo se do nich celé zamotalo. Stávalo se, že ke krytu od rozbušky nebyl možný přístup, v takovém případě museli pyrotechnici bombu nejprve přemístit, nebo se k ní prokopat zespoda. Tehdy však měli štěstí, Mother Riley se k rozbušce snadno dostal a upocenému Draperovi tak mohl názorně ukázat, jak se taková zbraň zneškodňuje.

Ze všeho nejdřív museli pyrotechnici několika otáčkami francouzským klíčem povolit pojistný kroužek, kterým byla rozbuška zafixovaná. Poté rozbušku vlastníma rukama pomalu a opatrně vytáhli. Byla to časově náročná, nervy drásající práce. Pyrotechnici museli používat nemagnetické nástroje, protože tyto miny byly původně námořní a jejich magnetické rozbušky byly nastavené tak, aby mina detonovala v blízkosti ocelového trupu lodi. Později začali Němci používat také rozbušky s akustickými čidly, u kterých stačil k explozi sebemenší zvuk — třeba zarachocení hasáku upuštěného na podlahu nebo i obyčejné zakašlání. Při vyjímání akustické rozbušky se proto nesměl ozvat žádný zvuk, který by trval déle než půl vteřiny, a žádné dva zvuky se nesměly ozvat dřív jak deset vteřin po sobě. I když jenom vyšroubovával obyčejný šroub, musel Draper po každé čtvrtotáčce odpočítat na hodinkách deset vteřin, než mohl zase pokračovat.

U klasických bomb se často postupovalo tak, že se do krytu rozbušky vyvrtal otvor, kterým se dovnitř dal nalít solný roztok. Slaná voda se nechala kolem rozbušky chvíli uležet, načež se zase odčerpala. Uvnitř po ní zůstaly krystalky soli, které zablokovaly ozubená kolečka v zařízení a vyřadily z provozu jeho časovač. Jakmile byla zneškodněna rozbuška, mohli pyrotechnici přejít ke zničení samotných výbušnin. To se dělalo tak, že se do pláště bomby vyvrtal otvor, kterým se dovnitř pomocí speciálního přístroje vehnala pára. Teplota páry byla pečlivě regulovaná — musela být dost vysoká, aby trhavinu obsaženou v bombě roztavila, nesměla však zase být příliš vysoká, protože by pak mohla způsobit detonaci bomby.

Navzdory svým počátečním obavám si Draper nakonec začal likvidování bomb užívat. Pochopil, jak moc jsou pyrotechnici zapotřebí, vzhledem k tomu, že Němci své bomby shazovali napříč celou Británií. Pořád to pro něj bylo příjemnější, než vyplňovat papíry v kanceláři; „souboj důvtipu“ s nacistickými konstruktéry bomb, kteří do svých pum přidávali pořád další a složitější nástrahy, považoval za příjemnou výzvu.

Drapera na této práci přitahovala také její mírumilovná povaha. V jednom z dopisů to otci popsal takto: „I když Němce nenávidím za to, co tu páchají [...], pořád si připadám užitečnější, když můžu lidem majetek a život zachraňovat, než abych je o ně připravoval.“

Reggie neměl zrovna moc pochopení pro Draperovo rozhodnutí dobrovolně se přihlásit na tak nebezpečnou práci. „Doufám, že těch šíleností s časovanými náložemi co nejdřív necháš,“ napsal Draperovi. Zdůrazňoval, jak moc se o Drapera strachuje jeho matka, a neodpustil si ani poznámku o tom, že působení u pyrotechniků, tehdy nepříliš vážených, nebylo dobré ani pro jeho další kariéru u námořnictva. „Chápu, že i námořnictvo se s minami a podobnými věcmi potýká,“ napsal Reggie, „do jeho kompetencí ale spadají taky lodě a čluny, a právě těm se u námořnictva už od nepaměti přisuzuje největší váha.“

Draper byl přesto na svou práci hrdý. „Vím, že tady dělám něco, co má smysl,“ napsal v dopise domů, „a přerovnávat spisy v archívech na ministerstvu námořnictva místo mě může nějaký jiný ouřada se zhoršeným zrakem.“ Na závěr ještě dodal: „Víš, kolik zábavy bychom si my dva mohli tady v Londýně užít? Je tu spousta dobrých podniků, kde teď mají poněkud nouzi o zákazníky.“

Reggie však tohle jeho pozvání nepřijal.

Otcova uznání se sice Draper nedočkal, zato si ale vysloužil vděk britského lidu, znaveného nepřetržitým bombardováním. Sotva s ostatními pyrotechniky vešli do nějaké místní putyky, hned jim někdo zaplatil rundu. Těšili se dokonce i přízni britského premiéra Winstona Churchilla, který se na jeho pyrotechnické družstvo jednou přijel osobně podívat. Draper byl ze svého setkání s Churchillem nadšený. Měl naposlouchané snad všechny Churchillovy projevy a k jeho řečnickým schopnostem měl neskonalý obdiv.

Malý, podsaditý premiér se procházel podél řady nastoupených pyrotechniků, potřásal si s nimi rukama a vyjadřoval jim své díky, když jeho pozornost náhle upoutal vysoký Američan. „Copak vás přivedlo do našeho námořnictva?“ zeptal se Churchill Drapera.

Draper mu zrekapituloval svou cestu do řad Královského námořnictva, od Annapolis přes řízení sanitek ve Francii až po pobyt v německém zajateckém táboře. Churchilla, starého mořského vlka, to vyprávění zaujalo. Příštích dvacet minut strávil tím, že Draperovi pokládal jednu otázku za druhou.

Draper rozhodně nebyl žádný ledabylý adrenalinový narkoman, ke své práci vždy přistupoval obezřetně a s rozvahou. Moc dobře si uvědomoval všechna možná rizika, byl totiž členem komise, která přezkoumávala úmrtí pyrotechniků v akci. Nejčastější příčinou bylo, že odpočet u časované bomby dosáhl nuly, s čímž se bohužel nedalo nic dělat. K detonacím však docházelo také kvůli lidským chybám, většinou vyplývajícím z únavy, neopatrnosti či z kombinace obojího. Jediné uklouznutí či škubnutí rukou mohlo vyvolat poslední zvuk, který daný pyrotechnik v životě slyšel: tlumený mechanický bzukot, který značil, že má co nevidět dojít k výbuchu.

Draper sám ten zvuk jednou zaslechl. Jednoho mrazivého dne, bylo to začátkem ledna 1941, dopadla německá padáková mina těsně vedle životně důležité železniční trati u města Holyhead ve Walesu. Draper, který už tehdy dosáhl hodnosti poručíka, nechal svého pobočníka v bezpečné vzdálenosti za železničním náspem, aby tam dohlédl na hlouček místních, kteří se přišli na počínání pyrotechniků podívat.

V tom mrazu měl Draper znecitlivělé prsty, což mu práci značně ztěžovalo. Svůj nemagnetický francouzský klíč zapřel do jednoho ze dvou otvorů v plášti nad roznětkou pumy a už se chystal kovový kryt vypáčit, když mu náhle uklouzla ruka a on o bombu nechtěně zavadil.

Když vzápětí uslyšel tlumený bzukot, jak se ozubená kolečka uvnitř zbraně začala točit jako o závod, hned vzal nohy na ramena a sprintoval pryč. „K zemi, Martine, k zemi!“ vykřikl na svého parťáka.

Než mina explodovala, podařilo se Draperovi doběhnout k malému stromu vzdálenému asi čtyřicet metrů. Výbuch ten strom vytrhl ze země i s kořeny a Drapera vyhodil do výšky šesti metrů. Než ztratil vědomí, stačil si ještě zakrýt hlavu rukama a zaznamenat vír hlíny a sutin. K překvapení všech ten výbuch přežil, vyvázl z něj pouze s drobným zraněním ledvin a boulí na čele, velikou jako lidská pěst.

Na zotavenou ho poslali do drobného přímořského městečka Oban v severozápadním Skotsku. V té zamlžené vysočině si krátil čas jednak návštěvami své nové atraktivní přítelkyně a jednak zneškodňováním nacistických pum a min, které do oblasti dopadly. Sice tím porušil pravidlo svého kapitána, podle kterého se nikdo, kdo už jednou v důsledku výbuchu bomby utrpěl zranění, neměl k jejich zneškodňování vracet, v širokém okolí tu však nebyl nikdo jiný, kdo by to dovedl.

V září 1941 dostal Draper měsíční dovolenou a povolení odcestovat do Spojených států. Když odjížděl, poslal starosta města Glasgow jeho matce telegram: „Váš chrabrý syn je na cestě domů,“ stálo v něm. „Město Glasgow mu tímto děkuje za jeho služby, které zachránily nespočet životů, a oceňuje jeho oddanost demokracii.“

V jejich rodinném sídle na Rhode Islandu uspořádala na Draperovu počest jeho matka — která pocházela z velmi prominentní rodiny — řadu večírků, obědů a večeří. Otec na něj naléhal, aby od britského námořnictva odešel a narukoval k tomu americkému, Draper ovšem trval na tom, že jakmile mu vyprší dovolená, zase se vrátí do Británie. Už ani nedoufal, že by se Spojené státy rozhodly zapojit do války, boj proti nacistům však nadále považoval za svou povinnost.