PESTÖN

Český překlad vychází po dohodě s Nordin Agency AB, Sweden.

Copyright © Marie Hermanson, 2021

Translation © Helena Stiessová, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-225-5

ISBN mobi: 978-80-7689-226-2

1

Psal se srpen 1925. Slečna Brickmanová seděla na svém obvyklém místě za přepážkou policejní stanice v ulici Spannmålsgatan a byla zcela pohroužená do četby detektivního románu v brožované vazbě s poutavou obálkou v jásavých barvách. Přestože bylo bezmála sedm hodin večer, pořád bylo teplo a uvnitř stanice panovalo takové dusno, až se slečně Brickmanové lepila blůza na záda.

Uprostřed věty byla slečna Brickmanová nucena knížku schovat a pokývnout na pozdrav dvěma strážníkům, kterým končila služba. Jakmile za nimi zapadly dveře, knížku opět vytáhla. Příběh ji čím dál víc pohlcoval.

Znenadání zavětřila pach, který jí nepříjemně narušoval čtenářský požitek. Studený závan rybiny, bahna a kalné stojaté vody.

S lehce rozšířeným chřípím propátrala pohledem vstupní halu stanice. Nic zvláštního neviděla. Předpokládala, že zápach má původ v takzvaném opičinci, prostoru v ohlašovně ohrazeném mřížemi, kde čekaly na výslech osoby zadržené za drobné přestupky. Jelikož se obvykle jednalo o vandráky a ochmelky, šířil se odtamtud občas zápach a randál přímo nesnesitelný. Pravda, dnes bylo v téhle části policejní stanice naprosté ticho. Ale nejspíš se tam válí nějaký drban a vyspává kocovinu, pomyslela si slečna Brickmanová a vrátila se k rozečtenému románu.

V patře policejní stanice pracoval za psacím stolem vrchní strážmistr Nils Gunnarsson. Jeho kancelář byla malá a stejně jako zbytek stanice byla vymalovaná hnědou barvou, takže působila ještě stísněněji.

Bylo mu jedenatřicet let, byl vysoký, měl široká ramena, slámově blond vlasy a světle modré oči. Ve tváři vypadal poněkud ošlehaně: byl to důsledek let, kdy obcházel ulice města coby strážník, nebo možná dědictví po těžce zkoušených předcích z kraje Bohuslän. Poklidným tempem vyťukával oběma ukazováčky na psacím stroji denní hlášení: dva případy potulky, krádež tří prostěradel ze šňůry a jedno oznámení o zaběhnutém, případně odcizeném psu dobré rasy.

Znenadání ucítil přítomnost čehosi cizího. Zvedl hlavu a nadskočil údivem.

Uprostřed kanceláře stál chlapec. Byl vyhublý a šlachovitý a měl podivný obličej. Vypadal jako nějaká žabka. Nils ho vůbec neslyšel přicházet. Proč ho slečna Brickmanová poslala nahoru za ním, místo aby se ho ujal někdo ze strážníků v přízemí?

Odkašlal si a přísně řekl:

„Ty neumíš zaklepat?“

Kluk stál dál, čapku se štítkem přitisknutou na hrudník jako štít, a upřeně se vrchnímu strážmistrovi díval do očí. Nepadnoucí velké kalhoty měl zastřižené u kolenou a s bídou mu držely na těle pomocí provazu převázaného v pase místo pásku. Košili měl tak špinavou, že nebylo poznat, jakou kdysi mívala barvu. Byl bos. Rukou ukázal ke dveřím.

„Pojď!“ řekl téměř jako příkaz.

Nils potlačil smích.

„Odkud jsi upláchl? Z Gibraltaru?“

Gibraltar byl chudobinec, kde končili choromyslní a zaostalí jedinci, jejichž příbuzní neměli peníze na to, aby je dali do nějakého lepšího ústavu. Těžko se tam sháněli zaměstnanci a personál měl neustále podstav. Co chvíli se tak nějakému bláznovi podařilo uprchnout a bloudil ulicemi města.

Nils zvedl sluchátko interní linky, aby se zeptal službukonajícího policisty, jestli nemají hlášenou nějakou nezvěstnou osobu. Slyšel, jak to v přízemí vyzvání, ale nikdo to nezvedal. Pettersson je zřejmě v kuchyni a chystá si na noční službu obvyklou horu obložených chlebů.

S podrážděným zabručením Nils zavěsil, a než stačil vzhlédnout, chlapec se hbitě a neslyšně přemístil k jeho židli. K jeho naprostému úžasu mu položil na rameno špinavou ruku, naklonil se k němu, až se jeho žabí obličej ocitl jen několik centimetrů od Nilsovy tváře, a zopakoval:

„Pojď, pojď!“

Klukova drzost Nilse dočista vyvedla z míry. Vymrštil se ze židle a zahřměl:

„Tak, a teď toho mám tak akorát! Koukej odsud padat!“

Ale kluk se nedal zastrašit. Poskakoval na místě, stále rychleji a rychleji.

„Pojď, pojď,“ opakoval udýchaně a máchal rukou ke dveřím. „Musí jít. Je mrtvý. Jo.“ Horlivě kýval hlavou. „Musí jít.“

„Kdo je mrtvý?“

„Pojď!“

Zdálo se, že chlapec samou netrpělivostí vyletí z kůže. Patami dupal do podlahy a mával čepicí, jako kdyby vrchní strážmistr Gunnarsson byl nějaká tvrdohlavá kravka, kterou je třeba vyhnat na pastvu.

Nils ho pozoroval s nově probuzeným zájmem. Začínal v tom bláznivém chování tušit něco, co by měl brát vážně. Znovu se natáhl po sluchátku, že ještě jednou zkusí zavolat kolegovi ve službě, ale rozmyslel si to, a sáhl místo toho po svém klobouku, který visel na háčku na stěně.

„Uklidni se, ty hlavo skopová,“ řekl. „Vždyť už jdu.“

Sešli společně do přízemí, minuli zkoprnělou slečnu Brickmanovou a vyšli ven.

Chlapec uháněl podél Východního přístavního kanálu směrem k jednomu z kamenných schodišť, která porůznu vedla z ulice dolů k vodě.

K železnému kruhu ve zdi kanálu byla přivázaná malá pramice. Kluk bez bázně seskočil z nejvyššího schodu rovnou do loďky a pak ji přidržoval a čekal, až si Nils nastoupí.

„Kam pojedeme?“ zeptal se nejprve Nils.

Odpovědi se mu nedostalo. Po několika vteřinách váhání vkročil na pramici a usadil se na zádi. Kluk odvázal lano a pravidelnými záběry se opřel do vesel.

Vesloval rychle a pod nízkými mosty držel přesný kurz, sotva se vůbec ohlédl. Z oslepujícího slunce vplouvali do vlhké temnoty rozléhající se jako ozvěna pod železnými oblouky a zase zpátky do slunce, až podpluli i ten poslední a vynořili se na otevřené vodní ploše řeky. Obklopovaly je lodě všeho druhu a od moře sem proudil chladivý větřík.

Nils měl za to, že zamíří k některé z přístavních hrází, kde mívala policie často něco na práci. Možná půjde o rvačku, která se vymkla z rukou, nebo nějaký opilec spadl do vody a utopil se.

Ale chlapec místo toho vesloval směrem na východ, kolem čističky, plynojemu a řady koksoven.

Nils se ho znovu zeptal, kam mají namířeno. Kluk se díval někam před sebe, jako by vůbec neslyšel. Udržoval stejnoměrné tempo a od chvíle, kdy vypluli, si ani na okamžik neodpočinul. Nils se nabídl, že by mohl na chvíli vesla převzít, ale odpovědi se mu nedostalo. Napadlo ho, jestli ten kluk není hluchý. Vysvětlil by se tím jeho úsečný styl mluvy. Ale rozhodně byl silný. Nils si začínal říkat, jestli udělal dobře, že se na tuhle plavbu vůbec vydal.

U ostrohu, kde se jako obří párátka hromadilo naplavené dříví, se řeka větvila. Když se člun k ostrohu přiblížil, chlapec poprvé zvolnil a nespustil z té hromady harampádí zrak. Měřil si ji očima, jako by ji hodnotil.

V tu chvíli Nils pochopil, s kým má tu čest. A taky už asi tušil, kam to plují.

Jako by chlapec chtěl jeho domněnku potvrdit, opustil hlavní tok řeky a namířil si to skrz shluky velkých leknínových listů do vedlejšího ramene pojmenovaného Säve.

„Takže ty jsi vrakař?“ ozval se Nils.

Kluk na něj zpod štítku čepice krátce pohlédl. Možná přece jen nebyl hluchý.

Aby nějaký vrakař dobrovolně přivolal policii, to bylo na pováženou. Nils si nevzpomínal, že by se to vůbec kdy v minulosti stalo.

Pokračovali proti proudu řeky, kolem skladů a loděnic, propluli pod železničním mostem a kolem továrny na kuličková ložiska. Břehy lemovaly olše a vrby. Kluk teď vesloval pomaleji, jako by už neměl naspěch, a po každém záběru nechal loď plout setrvačností, dokud téměř nezastavila.

Pořád bylo hodně teplo. Nils mrkl na své kapesní hodinky. Právě mu měla končit služba. A on se přitom veze na zádi lodi a sleduje, jak mu před očima poklidně uplouvají říční břehy. Kořeny olší se kroutily jeden přes druhý jako mangrovový les. Voda tu byla hnědá a neprůhledná.

Zkoušel si vybavit, co vlastně o vrakařích ví:

Lidé bez majetku, kteří navzdory tomu hrdě žijí z toho, co jiní zavrhli nebo ztratili. Všechno, co se bez dozoru houpalo na hladině, ať v přístavu, na řece nebo jejích přítocích, považovali za své. A nebylo toho zas tak málo. Tak velký přístav jako Göteborg skýtal nezměrné množství odpadu. Většinou šlo o bezcenné haraburdí, ale zkušené oko dokázalo rychle rozeznat nějaký ten cenný nález.

Jedna věc byla každopádně jistá: žádného obyvatele Göteborgu obdařeného zdravým rozumem by ani nenapadlo, aby zkusil něco z toho, co tu plulo, vylovit. Všichni v tichosti dodržovali nepsané pravidlo, že to, co jednou skončilo ve vodě, náleží vrakařům.

Čas od času přesto někdo neodolal pokušení a pozdě večer vyplul, aby si přivlastnil pár prvotřídních, čerstvě ohoblovaných fošen, které se poztrácely z nákladu dřeva. Jenže pod říčními mosty čekaly oči a místo fošen si dotyčný za svůj riskantní podnik vysloužil krev z nosu a natržený ret. Pokud měl štěstí. Proslýchalo se, že vrakaři vládnou nadpřirozenými schopnostmi a dokážou jedním pohledem nebo zaklínadlem přivodit člověku, který nerespektuje jejich práva, věčnou smůlu.

Taky se říkalo, že umějí předpovídat budoucnost a že mají mezi prsty na rukou a nohou plovací blány. Prý pocházejí z mokřadního lidu, který tu žil v dobách, kdy ještě říční delta kypěla životem a bylo tu plno ptáků, ryb, obojživelníků a hlodavců. Tehdy se po mokřadu pohybovali pomocí úzkých lodí podobných kánoi a dovedli plavat a brodit se stejně dobře jako jejich kořist. Když se mokřady vysušily a jejich loviště pohltilo rozpínající se město, stáhli se mokřadní lidé dál proti proudu.

Nils si pomyslel, že tyhle historky jsou pochopitelně holý nesmysl. Vrakaři jsou zkrátka a dobře chudáci s prázdnými kapsami, které společnost z různých důvodů vytěsnila na okraj. Ale pověst o mokřadním lidu se držela při životě a přispívali k tomu i sami vrakaři. A když se teď Nils obestřený vlahým teplem pomalu vezl proti proudu řeky a díval se na záda tomu mlčenlivému, zvláštnímu chlapci, skoro by té pověsti i uvěřil.

Zeleň kolem nich houstla. Pokud se přece jen čas od času ukázala nějaká známka lidské činnosti, šlo o něco opuštěného nebo rozbitého: napůl potopený vrak pramice, rezavějící řetěz v mělkém bahně u břehu, kamenné schodiště, které tajuplně vedlo z neproniknutelného mlází přímo do černohnědé vody. Pozůstatky z dob, kdy býval přítok ještě důležitou dopravní tepnou. Slyšet bylo jen vrzání havlinek a jemné pleskání, jak vesla narážela na hladinu. Město teď Nilsovi připadalo velice vzdálené. Snažil se zorientovat podle říčních ohybů a podle času, který uběhl od chvíle, kdy opustili hlavní tok. Ale neměl ani ponětí, kde se nacházejí.

Už se smrákalo, když se dostali do úseku lemovaného vrbami, jejichž dlouhé větve je obklopovaly jako zelený tunel. A musel to být kouzelný tunel, protože když z něho vypluli, ocitli se v Africe. Nebo možná v Jižní Americe nebo jihovýchodní Asii. Nils nevěděl přesně, kam umístit ten výjev, který se mu na druhé straně vrbové opony naskytl, ale připadalo mu, jako by ho poznával z diapozitivů, které promítali na svých přednáškách objevitelé a misionáři.

Na pilířích se tu z vody nořila celá vesnička tvořená prapodivnými malými chatrčemi, které pokrývaly i šikmý břeh. Nějaká žena věšela prádlo, pár dětí si hrálo v mělké vodě a ježatý pes pobíhal po molu a štěkal jako smyslů zbavený.

Kluk naposledy zabral pravým veslem, pak obě vesla složil do pramice a nechal ji doklouzat k molu. Zpoza jedné chatrče se v pravý okamžik vynořil muž, aby převzal vyvazovací lano. Pes přestal štěkat a na mužovo gesto se odloudal pryč. Kluk pramici přidržel, aby mohl Nils vystoupit na pevninu, ale sám zůstal v lodi.

Nils si muže, který stál před ním na molu s rukama v kapse, prohlížel. Ze všeho nejvíc připomínal mazanou starou toulavou kočku. Měl plochý trojúhelníkový obličej, světle šedé oči a malé, pichlavé zorničky. Jedno víčko měl malinko svěšené. Na hlavě mu seděl klobouk s oblým dýnkem odvážně posunutý šikmo nad obočí a v uchu se houpal kroužek ze žlutého kovu. Nils se chtěl představit, ale muž ho předešel a natáhl ruku s takovou rychlostí, jako by tasil zbraň.

„Bengtsson,“ řekl a stiskl Nilsovi pravici tak, že to připomínalo spíš ukázku síly než pozdrav. Nilsovi nečinilo potíže stisk opětovat, ale síla mužovy pěsti ho překvapila, měl mnohem drobnější a štíhlejší ruku než on sám.

„To je dobře, že jste přišel, vrchní strážmistře Gunnarssone.“

Ví, jak se jmenuju, problesklo Nilsovi.

Muž se jeho údivu pousmál, povolil stisk a vydal se jako první do spleti zvláštních stavení na břehu.

Nils se cestou fascinovaně rozhlížel. Chatrče na první pohled připomínaly jednoduché, byť nápadité chaloupky, jaké si vyrábějí děti. Ale zblízka viděl, že jsou stavěné s neobyčejnou řemeslnou zručností. Už jen stavební materiál byl nezvyklý a nutil truhláře k nekonvenčním postupům. Ve změti dřevěných odřezků a vlnitého plechu Nils rozpoznal kajutu rybářské lodi, točité mahagonové schodiště, kusy stěžně či pilotů z mola a kované součásti z mosazi.

Bengtsson do jedné chatrče zalezl a Nils ho následoval. Uvnitř se sotva narovnal. V třepotavém světle lucerny spatřil několik vyhublých stínů, které zřejmě tvořily rodinu, přitisknuté u stěny na smotaných žíněných matracích. V jednom rohu stála zrezlá kamna. Podlahu pokrývaly hovězí kůže. Zřejmě z nějakého ledabyle svázaného nákladu, pomyslel si Nils. V místnosti to páchlo plísní a hnilobou.

Copak ti lidé nemají ani lavici nebo stoličku, na kterou by si sedli? podivil se v duchu, ale došlo mu, že to je spíš otázka prostoru. Pokojík bez oken, který tvořil celé obydlí, byla zkrátka ložnice. V noci zřejmě jednotlivá ležení zabírala celou plochu podlahy a přes den se matrace srolovaly a používaly se k sezení, čímž se uprostřed získalo trochu volného místa.

Právě teď to místo zabíral muž ve věku kolem třiceti let. Ležel na zádech, ale matraci pod sebou neměl. Hnědé vlasy sčesané dozadu se mu vlnily, měl zavřené oči, ústa dokořán a v nich oteklý jazyk, pleť šedobílou jako rybí maso. Hovězí kůže kolem něho ztmavly vlhkostí.

„Našli jsme ho v řece,“ vysvětlil s klidem Bengtsson. „Zasekl se mezi větvema. Ty vrby tam dole, jak jste teď kolem nich jeli,“ dodal a pohodil hlavou směrem k vodě. „V těch nízkých větvích se zachytí kdejakej binec. Zřejmě byl namol a někde zahučel do řeky. Říkal jsem si, že bude nejlepší zavolat policajty.“

Nils zvedl ze země lucernu a podržel ji nad mrtvolou. Bengtsson stál těsně vedle něj, měl rozkročené nohy a založené paže.

„Kdy jste ho našli?“ zeptal se Nils.

„Dneska ráno.“

„Víte, kdo to je?“

„Nemám šajna,“ odfrkl si Bengtsson. „K našim lidem nepatří.“

Byla to zbytečná poznámka. Muž byl velice dobře oblečený, měl světle šedé sako, dvojřadou vestičku a šeříkově fialovou hedvábnou šálu namísto kravaty. Šaty byly mokré, ale bez poškození. Ten člověk neležel ve vodě dlouho.

„No, každopádně jsme vám to dali vědět. Takže si ho můžete odvézt,“ řekl Bengtsson.

Znenadání si to kolem mrtvoly štrádovala slepice a vykopávala pařátky vysoko do vzduchu. Jak se dostala dovnitř? Nikdo si jí nevšímal a vzápětí byla zase pryč, stejně nevysvětlitelně, jako se zjevila.

„Vede tudy někde blízko silnice?“ zeptal se Nils.

„Jeden a půl kilometru odtud.“

„V tom případě sem pošleme spíš loď. Přístavní policie si pro něj zítra ráno přijede,“ rozhodl Nils.

„Zejtra?“ Bengtssonovi vylétla ruka v prudkém gestu, až se stínové postavy u stěny instinktivně přikrčily. „Nemůžete si ho odvézt hned teď? Dáme ho na příď. Kluk je silnej. Až budete ve městě, pomůže vám ho odnést.“

Nils zavrtěl hlavou. Brzy bude tma a z představy, že popluje po řece na lodi s mrtvolou a s tím divným klukem, mu naskakovala husí kůže.

„Přístavní policie si ho zítra odveze,“ zopakoval.

Cítil na sobě pohledy rodiny u zdi a dodal:

„Nemáte tu nějakou chladnou místnost, kam byste ho uložili? Nějaký sklep nebo spižírnu?“

„Ne,“ odtušil Bengtsson.

V chatrči se začalo ozývat jemné kňourání, které záhy přešlo v pořádný křik. Pod šátkem se něco divoce hýbalo a matka (kterou Nils omylem v bídném světle lucerny považoval za dívku) pod něj nahlédla, aby si dítě přiložila k prsu. Stěna za ní byla pro lepší izolaci pokrytá plachtou, na které se rozprostíraly plesnivé skvrny jako světadíly na mapě.

Copak tu ti lidé bydlí i přes zimu? říkal si Nils užasle. Jak to vůbec přežijí? I v jeho čtvrti bydleli někteří obyvatelé ve sklepních bytech. Ale tohle bylo mnohem horší.

Znovu se obrátil na Bengtssona.

„Nic naplat. Jak jsem řekl, přístavní policie přijede zítra ráno.“

Kvapně vyšel ven z chatrče a pokračoval po svažující se pěšině. Už se sešeřilo a mezi přístřešky se pohybovaly nezřetelné postavy osvětlené lucernami.

Kluk pořád seděl v pramici a čekal. Jakmile Nilse spatřil, přitáhl loď ke břehu, aby pasažér nastoupil.

Cesta domů byla jako ze sna. Klouzavě proplouvali mezi zelenými šlahouny jako v džungli a říční hladina kolem nich se leskla měsíčním svitem. Kluk vesloval poklidným tempem. Od chvíle, kdy odpoledne vyšli z policejní stanice, nepromluvil ani slovo. (Odpoledne? Nilsovi to připadalo jako rok!)

Z břehu vzlétla volavka. Proletěla přímo skrz měsíční paprsky, těsně před lodí, a z křídel jí kapala voda jako roztavená mosaz.

Tohle není skutečné. Já spím, říkal si Nils užasle.

A pak opravdu usnul a vzbudil se až v okamžiku, kdy mu do tváře zafoukal čerstvý vítr a velké lodě oznamovaly svou přítomnost ve tmě houkáním sirén a blikáním světel.

Za chvíli byli zpátky u kamenného schodiště vedoucího z Východního přístavního kanálu. Kluk popadl vyvazovací kruh ve zdi, aby loďku udržel na místě a prokřehlý a čerstvě probraný Nils mohl vystoupit.

Když překročil okraj lodi a vstoupil na schodiště, na vteřinu se chlapcova ruka ocitla těsně u jeho obličeje. Jak svíral kruh, prsty měl doširoka roztažené. Přímo nad nimi svítila pouliční lampa a v jejím světle Nils zřetelně viděl tenkou, průsvitnou blanku, která spojovala chlapcův ukazovák s prostředníkem až po první článek prstů.

2

„Volal doktor Hedman z márnice. Jde o toho chlápka, který skončil v řece. Podle všeho jste ten podnět vyřizoval vy, Gunnarssone, je to tak?“ řekl komisař Nordfeldt a mrkl přitom do hlášení, které měl před sebou na stole.

„To souhlasí, pane komisaři.“

„Dopravil se na místo zvané Osada vrakařů prostřednictvím pramice,“ citoval Nordfeldt z Nilsovy zprávy.

„Přesně tak, pane komisaři. Zvláštní zážitek, to musím říct. A divné místo. Životní podmínky těch lidí jsou k uzoufání. Člověku se nechce věřit, že takhle ještě dnes někdo bydlí.“

Nordfeldt se zatvářil popuzeně.

„Výbor pro chudinu jim nabídl pomoc, ale nic nechtějí. Kdo se tam pokusí vkročit, na toho poštvou psy. Překvapuje mě, že vás tam vůbec pustili.“

„Pustili?“ Nils se suše zasmál. „Víceméně mě donutili, abych vlezl do jejich člunu. Došel si pro mě takový neodbytný mladík. Retardovaný, řekl bych. V osadě na mě pak čekal nějaký mužský. Měl fešácký klobouk a v uchu zlatý kroužek jako pirát. V puse tedy neměl jediný zdravý zub, zato stisk ocelový. A věděl, jak se jmenuju.“

„To byl Panamák Bengtsson. Je to jejich šéf. Tohle musí být poprvé, co z vlastní vůle zavolal policii. Zajímalo by mě proč.“

„Ta mrtvola jim doplula víceméně až před barák. Zřejmě nechtěli, aby je někdo podezíral.“

„Pravda, vrakaři mívají obvykle prsty v ledasčem. Prohledal jste mrtvému kapsy?“

„Ne,“ přiznal Nils.

„To je fuk. Stejně byste nic nenašel. Všechno, co je ve vodě, patří jim, aspoň podle jejich názoru. A on si tam připluje chlapík jak ze škatulky s nabitou prkenicí. To holt stačí jenom vybrat podběrák.“

Nils si vzpomněl na vrbové větve, které dosahovaly až k vodní hladině a zachytily všechno, co přinášel proud.

„Nejdřív se postarají o peněženku a zlaté hodinky, a pak nechají policii, ať si dá práci s mrtvolou,“ pokračoval Nordfeldt. „Člověk musí tu jejich drzost obdivovat. A to, co neplave, se dá snadno do vody dostat, což? Stačí tuhle šťouchnout, támhle drcnout. Jejda, náklad přes palubu. Nedělají to tak v přístavišti? Nenápadně se dostanou na loď a shodí do vody zboží, které si pak můžou vylovit.“

„Chcete říct, že toho mrtvého mohl do řeky někdo strčit?“ Nils chvíli uvažoval. „Možné to je. Ale těžko to dokázat. Spíš to bylo tak, že se ten chlap zkrátka opil a někde výš po proudu se poroučel do vody. Opilý chlápek, který se utopí. To se děje v jednom kuse. Na tom není nic divného.“

Nordfeldt souhlasně přikyvoval.

„Svatá pravda, Gunnarssone. Na tom není nic divného.“ Podrbal se v krátce střižených vlasech. „Až na to, že se neutopil.“

„Co? On se neutopil?“

Komisař pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne. Právě proto volal doktor Hedman.“

• • •

Zbrusu nová márnice Sahlgrenské nemocnice se nacházela v samostatné budově společně s pitevnami a kaplí. Mrtvoly se hygienicky ukládaly do chlazených boxů a místnosti byly tak čisté a moderně zařízené, až byla skoro škoda, že jejich obyvatelé už nic z toho nevnímali.

Muž z Osady vrakařů ležel na zádech na kovovém lehátku. Nahé tělo bylo do pasu zakryté prostěradlem. Ostré světlo z namířené lampy odhalilo detaily, kterých si Nils v příšeří chatrče nevšiml. Tmavé, husté řasy a důlek v hranaté bradě. Jazyk byl ještě černější a napuchlejší, než si Nils pamatoval.

Ale nejvíc bilo do očí to, co měl muž pod bradou: kolem celého krku se táhla rána zalitá sraženou krví.

Komisař Nordfeldt procedil skrz zaťaté zuby něco, co znělo jako nadávka. Nils tušil, že je mířená na něj. A přestože ta otázka zůstala nevyslovená, slyšel ji, jako by mu ji Nordfeldt zavrčel rovnou do ucha: Jak jste krucinál mohl tohle přehlídnout, když jste si mrtvolu prohlížel na místě nálezu?!

„Když jsem ho viděl, měl na krku uvázaný šátek,“ omlouval se Nils. Slyšel, jak pitomě to zní.

Nordfeldt neříkal nic. Široké čelisti měl pevně stisknuté. Nejspíš přímo zuří, pomyslel si Nils. A pro jednou plným právem. Ani Nils sám nechápal, jak to mohl takhle trestuhodně opominout.

Doktor Hedman nadzdvihl muži oční víčko. Oční bulvy byly vypoulené, bělmo zabarvené doruda od prasklých cév. Nils vzpomínal, co se naučil v policejní škole.

„Oběšení?“ zeptal se. Po očku pohlédl na soudního lékaře, staršího muže s dlouhými kostnatými prsty a bezbarvou pletí, který jako by se až příliš dlouho nacházel v přítomnosti smrti.

„Spíš uškrcení,“ prohlásil doktor Hedman a nechal oční víčko opět klesnout.

Nils se předklonil a zkoumal ránu na krku. Poté o několik kroků poodstoupil. Z větší vzdálenosti rána připomínala obojek pro psa. Nikdy předtím nic takového neviděl, tím si byl jistý. Přesto mu to připadalo nějak vzdáleně známé, jako kdyby o tom četl nebo slyšel.

Nejsou to obvyklé známky škrcení,“ podotkl. „Už jste něco takového viděl, pane doktore?“

„Ano. Ale je to dávno. Takových deset dvanáct let. Když jsem pracoval ve Stockholmu.“

Doktor Hedman si vyměnil pohled s komisařem Nordfeldtem, který si hryzal spodní ret a tvářil se divně.

„Tři identické případy,“ dodal patolog.

„Ale pokud nejde o oběšení nebo běžné uškrcení, co to tedy je?“ nechápal Nils.

Soudní lékař sevřel mezi prsty prostěradlo a přetáhl je mrtvému přes tvář.

„Poprava garotou,“ odpověděl.

„Došlo k tomu ještě předtím, než jste nastoupil na detektivní oddělení, Gunnarssone. Jednalo se přesněji řečeno o čtyři případy. Tři ve Stockholmu a jeden u nás v Göteborgu. Naprosto stejný způsob provedení.“

„Myslím, že jsem o tom četl v novinách,“ přitakal Nils.

Byli zpátky na cestě na stanici a zrovna vystoupili z tramvaje číslo šest u Zámeckého lesoparku a chtěli přestoupit na jedničku nebo dvojku směrem k Brunnskému parku. Kolem nich se tlačily povykující děti, které se chystaly na výletní vlak do Askimské zátoky, kde měly zdarma výuku plavání a k tomu mléko. Usměrňovaly je dvě mladé ženy ve světlých letních šatech a vedly je k přilehlé železniční zastávce na přímořské město Särö. Lesopark kypící zelení a rozdováděné děti tvořily ostrý kontrast k vykachlíkovaným místnostem, které policisté právě navštívili.

„V novinách jste o tom rozhodně nečetl,“ řekl Nordfeldt a přitom si zapaloval doutník. Ke svému překvapení si Nils všiml, že se komisaři nepatrně chvěje ruka. „Policie o tom do tisku nepustila ani slovo. Všichni zavraždění byli mizerové nejhoršího kalibru. Vyrovnávání účtů v podsvětí. Nešlo o vraha, kterého by se měla bát veřejnost. Nač zbytečně vyvolávat paniku. Policii se upřímně ulevilo, že se těch syčáků zbavila. Ovšem vrahova metoda byla úděsná. Měl speciálně vyrobené zařízení se strunou z klavíru. V našich končinách něco dost neobvyklého.“

„Ale dopadli jste ho, ne?“

„Jo,“ potvrdil Nordfeldt. „Nakonec jsme ho dostali. Na tom případu dělala malá skupina. Mezi Göteborgem a Stockholmem fungovala výtečná spolupráce. Zvládli jsme to mimořádně dobře.“

„Co to bylo za člověka?“

„Doslova bestie. Dvoumetrový chlap, silný jako býk. Pár let žil za mořem v Chicagu. Právě tam se naučil to s tou strunou. Během procesu se pěkně vzpouzel. Musel mít v soudní síni na rukou pouta a umravňovali ho čtyři dozorci. Byla to opravdová podívaná. Novináři by si smlsli.“

„Ale nebyli tam.“

„Ne. Proces se odehrával za zavřenými dveřmi. Ty vraždy byly příliš surové, a tudíž se případ považoval za neslučitelný s dobrými mravy. Mohlo by to ovlivnit psychicky narušené osoby a tak dále. Pochopitelně dostal doživotí.“

„Ale jestli ho odsoudili před deseti lety, tak přece existuje možnost, že ho pustili. Za dobré chování by mu mohli zbytek trestu prominout.“

Nordfeldt rezolutně zavrtěl hlavou.

„Ani náhodou. V tom případě by to napsali v Policejním věstníku. Jakmile se propouští vězeň takové sorty, vždycky se na to upozorňuje. A jeho by nepustili. Stejně tak jsem neslyšel o tom, že by se někomu povedlo utéct. Ale pochopitelně musíme zjistit, kde sedí. Odsoudili ho ve Stockholmu a myslím si, že skončil v Långholmenu, ale samozřejmě ho mohli přesunout. Nevím ani, jestli je vůbec ještě naživu.“

Komisař Nordfeldt mocně potahoval z doutníku a zamyšleně sledoval úzkou špičatou věž Přírodovědného muzea. Od jezírek v Zámeckém lesoparku to zatuchle zavánělo.

„Říkal jste, že jeho oběti byli mizerové. Ale naše oběť nevypadala jako zločinec. Byl upravený a dobře oblečený,“ poznamenal Nils.

„I takoví zločinci existují. Navrch huj, vespod fuj, jak se říká.“

„To je pravda. Zajímalo by mě, kde ho do té řeky hodili.“

„Určitě nemohl proplout přes nádrže u Jonseredských továren. Museli ho tam hodit někde mezi Jonseredem a Osadou vrakařů, kde ho našli,“ uvažoval Nordfeldt. „Ale místo činu může být pochopitelně úplně jinde. Už nám jede tramvaj!“

Vůz u nich zastavil s hlasitým zvoněním. Ven se vyhrnuly další vodymilovné děti, které si slečny vychovatelky spěšně odchytily. Nils s komisařem čekali, až všechny děti vystoupí, a poté zadními dveřmi nastoupili.

„Každopádně bych si rád ještě promluvil s vrakaři,“ řekl Nils, když si koupili jízdenku a usadili se na lavici. „Nechal jsem je vyváznout až příliš snadno. Jenže to jsem ještě nevěděl, že vylovili z vody oběť vraždy.“

Pravda byla taková, že chtěl z té páchnoucí myší díry co nejrychleji pryč. Mrtvola na podlaze ho netrápila, to patřilo k jeho dennímu chlebu. Zato ti živí! Upřené, temné pohledy těch trhanů, nečitelné jako oči zvířat. Před takovým pohledem se má člověk radši na pozoru. Ale kam se jen hnul, všude ho tam uvnitř obklopovaly.

„Tentokrát ovšem nepojedu sám,“ dodal.

„To určitě ne,“ přikývl Nordfeldt. „Vezměte si s sebou pár chlapů od přístavní policie. Ti už si umějí s vrakaři poradit.“

3

Nazítří brzy ráno Nils dorazil do Osady vrakařů v policejním člunu společně se dvěma příslušníky přístavní policie. Už z dálky slyšeli psí štěkot. Když nejnižší možnou rychlostí propluli skrz vrbovou clonu, uviděl Nils, že tentokrát je nečeká jeden pes. Na molech štěkala rovnou celá smečka. Po lidech nebylo ani památky.

Připluli k neobsazenému molu. Když psi viděli, které místo si vybrali pro uvázání lodi, celá smečka se tam rozběhla. Na pomoc jim přispěchalo ještě pár dalších rozježených kumpánů, kteří se zjevili mezi chatrčemi, nalákaní štěkotem ostatních.

Policisté stáli chvíli nehnutě ve člunu a čekali, až jim někdo z místních přijde naproti. Ale nikde nikdo.

„Nejsou to zrovna ranní ptáčata,“ zabručel starší z policistů a odplivl si do vody. Dlouhé světlé licousy mu nad horním rtem visely jako dva slaměné snopy.

„V takovém kraválu přece nemůžou spát,“ namítl Nils.

Vztyčil se ve člunu, rukama si kolem úst udělal kornout a pokusil se překřičet psí štěkot:

„Bengtssone! Chceme s vámi mluvit! Bengtssone!“

Policisté se po sobě s úšklebkem podívali.

„Když už jsme tady, můžeme aspoň v osadě udělat domovní prohlídku,“ řekl ten mladší. „Ze včerejška máme hlášenou krádež koksu z prámu u Gullberského přístaviště. Čtyři pytle.“

„Takový příkaz nemám,“ řekl Nils. „Bengtssone!“ zavolal znovu.

Nic se nedělo.

„Bengtsson není z těch, co přijdou na zavolání,“ podotkl starší policista.

„Nu, tak to budeme asi muset jít zaklepat,“ prohlásil Nils. Znělo to směleji, než jak se cítil.

Přitáhl se s člunem k molu, aby mohl vystoupit. Psi okamžitě pochopili, co má v úmyslu. Semkli se a nakláněli se přes okraj mola. Nils zvedl zrak a setkal se s odhrnutými pysky a vyceněnými tesáky ostrými jako břitva. Pomyslel na služební zbraň, kterou si na Nordfeldtovu radu vzal s sebou a měl ji pod sakem.

Psi najednou zmlkli a zahleděli se s našpicovanýma ušima k řece. Krátce nato Nils uslyšel dunivý zvuk lodního motoru, který se přibližoval. Psi začali zmateně pobíhat sem tam a štěkali chvíli směrem k řece, pak zase na Nilse a policisty, jako kdyby nevěděli, na co se mají soustředit.

Dunění zesilovalo. Skrz clonu z listí zvolna proplul motorový člun. Na přídi stála vysoká, štíhlá žena. Jedna ruka jí spočívala na kormidle a druhou odhrnovala vrbové větve a mhouřila oči proti rannímu slunci. Pohled na ni byl tak nečekaný a krásný, že dokonce i psi na okamžik ztichli.

Člun zatočil rozmáchlým obloukem k Osadě vrakařů. Rozvířil klidnou říční hladinu do napěněných vírů a pak konečně spočinul vedle policejního člunu. Psiska spustila nanovo.

Žena vypnula motor, vyklonila se přes zábradlí a zavolala:

„Stalo se něco?“

Nils se hlasitě představil:

„Vrchní strážmistr Gunnarsson, detektivní oddělení. A tohle,“ ukázal k přídi, „to jsou moji kolegové od přístavní policie.“

Policisté si o pár milimetrů posunuli štítky čepic. Mladší z nich zeširoka zívl.

Nils neměl v lásce strážníky, kteří se nedovedou chovat slušně. Ačkoli přístavní policie podle něj nebyla žádná pořádná policie, spíš něco jako hlídači v uniformě.

„Jsme tady, abychom se Bengtssona zeptali na pár věcí,“ pokračoval. „Kdo jste vy?“

Žena se usmála a natáhla ruku přes zábradlí člunu.

„Sestra Klára,“ představila se a potřásla Nilsovi pravicí. „Překrásné ráno, není-liž pravda?“

„Sestra? Myslíte chudinská sestra?“

Ani ženy zabývající se dobročinností neměl Nils v oblibě, ať už to byly bohaté paničky, které rozdávají koše s jídlem, nebo ty pobožné, které zase rozdávají brožury s přemoudřelými citáty z bible.

„Můžete mi tak říkat, jestli chcete,“ odbyla ho žena a zároveň vyhodila na levoboku dva odrazníky. „Kromě toho jsem vystudovaná zdravotní sestra. Občas sem zajedu lidi z osady prohlédnout. Hlavně ženy a děti. Snažím se většinou přijet brzo ráno, dokud jejich mužští vyspávají po nočních lumpárnách.“

„Jenže dnes asi není nikdo doma,“ řekl Nils a pokývl hlavou k molu, odkud na ně s podezřívavým výrazem upřeně civěli psi. Přestali štěkat, ale očima sledovali každičký pohyb.

„Ale kdepak, to záleží spíš na tom, s čím sem přijdete.“ Sestra Klára se sklonila a popadla velkou lékařskou brašnu. „Jdu se podívat na jednoho klučíka, který měl bolení břicha. Když jsem tu byla posledně, byl vyhublý a bílý jako nějaké strašidýlko. Měl průjem už čtyři dny. Uvidíme, jestli mu pomohly ty léky, které jsem mu dala. A ještě převážu jedné babičce zranění.“

„Léky na průjem toho moc nezmůžou, když je člověk zapíjí vodou z řeky,“ ozval se mladší policista. „Ta verbež sní a vypije, na co přijde. Neumíte si představit, co všechno v přístavu seberou. Shnilé pomeranče. Slupky od brambor. Zbytky z ryb, které nesežerou ani rackové. Není divu, že tu děcka mají průjem. Ale časem si zvyknou. Dospělí to podle všeho zvládají na jedničku. Mají žaludek jak kachna.“

„Jistě,“ řekla sestra Klára vlídně. A pokračovala o poznání ostřeji. „A taky mají mezi prsty plovací blánu jako žáby, kradou jako straky a ve tmě vidí jako kočky. Co? Neříká se tohle o vrakařích? Ale jsou to lidé, ne zvířata. Lidé!“ odsekla a zabodla do zkoprnělého policisty přísný pohled.

„Ale oni mají skutečně mezi prsty plovací blánu,“ ohradil se. „Je to pravda, slečno.“

„Ano,“ přidal se Nils. „Sám jsem to viděl u jednoho mladého kluka. Mezi ukazovákem a prostředníkem.“

Sestra Klára přikývla.

„Syndaktylie,“ řekla. „Dědičná odchylka. Dva prsty na ruce nebo na noze jsou spojené tenkou kůží. Mezi vrakaři je takových lidí víc. Nezdá se, že by tím nějak trpěli. A taky to neznamená, že jsou příbuzní s vydrami nebo žábami. Nebo že dobře plavou. Ve skutečnosti neumí většina vrakařů plavat vůbec, přestože se celý život pohybují u vody. Utonutí je tady běžná věc. Věřte nebo ne.“

„Já vám věřím, sestro Kláro,“ řekl Nils.

Tahle chudinská sestra se mu začínala zamlouvat. Nevypadala ani na manželku velkoobchodníka, ani na bojovnici Armády spásy.

Sestra Klára hodila kabelu na molo a pak sama skočila na pevninu s vyvazovacím lanem v ruce. Obklopili ji štěkající psi. Jakmile uvázala člun, dřepla si a začala psy krmit něčím z pytlíku, který měla v brašně. Vypadalo to jako nějaké sušené odřezky z jatek.

Nils využil příležitosti a také vystoupil z lodi. Psi byli zcela zaujatí krmením a nevšímali si ho. Policisté kvapně následovali jeho příkladu a všichni tři zamířili k Bengtssonově chatrči.

Nils zaklepal na dveře.

„Bengtssone! Tady policie. Chceme s vámi mluvit.“

Nedostalo se mu žádné odpovědi. Pozorovala ho jen slepice s hlavou nachýlenou na stranu.

„Bengtssone!“ zkusil to ještě jednou.

Pokusil se otevřít, ale dveře vypadaly zevnitř zavřené na petlici.

„Takový zámek nás sotva zastaví,“ zasmál se starší policista a zamával sochorem, který si vzal z lodi.

Stačilo mírně zapáčit a dveře se rozvalily.

V chatrči našli mladou matku s kojencem, kterou Nils viděl minule. Dítě leželo nahé na matraci a žena, která ho očividně chtěla přebalit, ho rychle přivinula k sobě. Vyděšeně zírala na tři muže zákona a svírala miminko na prsou. Nikdo další uvnitř nebyl.

„Nemusíte se bát,“ uklidňoval ji Nils. „Hledáme Bengtssona. Víte, kde je?“

Prudce zavrtěla hlavou.

Vyšli ven. Žádného obyvatele osady neviděli. Celá vesnice vypadala opuštěná a zabedněná.

Dole na molu sestra Klára pořád krmila psiska. Nils ještě neviděl chudinskou sestru, která by u sebe měla psí žrádlo. Ale očividně to mělo kýžený účinek. Psi vypadali spokojeně a krotce. Sestra vyklepala prázdný sáček a pak ho uložila do kabely.

„Jezdíte sem do vesnice často?“ zeptal se Nils.

„Občas.“

Jeden pes jí olízl ruku. Sestra Klára se zasmála a podrbala ho za uchem.

„Viděla jste tu někdy slušně oblečeného gentlemana? Třeba ve světlém saku s hedvábným šátkem uvázaným kolem krku. Věk kolem třiceti. Hnědé, vlnité vlasy, hladce oholený.“

Žena přestala drbat psa a podívala se na Nilse.

„To by mohl být ten muž v závodním člunu.“

„Kdo?“

„Neznám ho. Přiřítil se sem šílenou rychlostí. Když přirazil k molu, málem mi naboural člun. To jsi ale zabloudil na hodně špatné místo, panáčku, pomyslela jsem si. Bengtsson vyšel ven s puškou přes rameno, až jsem se lekla, že do toho chlapíka našije pár broků. Ale vypadalo to, že je očekáván. Zašla jsem k jedné ženě, a když jsem za chvíli zase vyšla ven, ten pán i jeho loď byli pryč. Musela to být blesková návštěva.“

„Kdy to bylo?“

Sestra Klára se zamyslela.

„Někdy na jaře. Krátce předtím jsem zprovoznila člun. Stromy podél řeky ještě ani nerozkvetly.“

„Duben?“ navrhl Nils.

„Konec dubna nebo začátek května. Ale teď musím jít vyřídit, proč jsem přišla, dokud jsou psi najedení a spokojení a ještě mě zbožňují. Takže jestli jste hotovi, ocenila bych, kdybyste odjeli. Chápejte, se třemi policisty v závěsu mě dovnitř nepustí. A já bych opravdu ráda viděla toho kloučka s bolavým břichem.“

„Akorát jsme chtěli vyrazit,“ přikývl Nils a nastoupil do člunu. „Rád jsem vás poznal, sestro Kláro. Doufám, že tomu hochovi bude líp.“

Zvedl ruku na pozdrav. Ale žena už k němu byla otočená zády a namířila si to s brašnou přes rameno mezi chatrče.

4

„Takže Bengtsson lhal,“ řekl Nordfeldt. „Zajímalo by mě, jakou záležitost jel náš vymóděný pán vyřídit do Osady vrakařů. Jak jsem říkal, hlavně nesoudit podle zevnějšku, ovšem prozatím je zevnějšek to jediné, z čeho můžeme vycházet.“

Komisař rozbalil velký balík v hrubém papíru ležící na psacím stole. Vzal do ruky sako mrtvého, které už bylo úplně suché, ale zašpiněné hnědým říčním kalem, a podržel ho tak, aby si ho Nils mohl pořádně prohlédnout.

„Dobrá kvalita,“ řekl.

Sako zase složil, odložil je na stůl a pak popořadě zvedal dvojřadou vestičku stejné barvy jako sako, kalhoty s drobným kostkovaným vzorem, košili, šeříkový šátek potřísněný zaschlou krví, a nakonec jednu botu, vínově červenou s perforovanou špičkou.

„Fajnové věcičky. Na to bychom se nezmohli ani jeden.“

„A po kapsách neměl nic, co by nám naznačilo, kdo to je?“ zeptal se Nils.

„Kapsy měl dočista prázdné. Žádné drobné, lístky do kina nebo něco podobného. To je poměrně zvláštní.“

Nordfeldt zabalil oblečení zpátky do papíru, převázal balík provázkem a podal ho Nilsovi.

„Vezměte to někam ke krejčímu, jestli mu ty šaty něco neříkají. Kde jsou koupené, jestli jsou šité na míru nebo je to konfekce a tak dále. Samozřejmě bych s tím mohl poslat řadového strážníka, ale mám pocit, že nejlepší bude, když to uděláte vy, Gunnarssone. Něco mi říká, že tohle je zvláštní případ, a nechci do toho zatím plést moc lidí.“

„Rozumím. Už se vám podařilo zjistit, kde je zavřený ten vrah se strunou?“

„Ne tak docela. Arnold Hoffman, jak se jmenuje, je podle všeho skutečná bestie. Nemůže být pohromadě s jinými vězni a všichni dozorci z něj mají hrůzu. Během těch let se přesouval mezi různými věznicemi a léčebnami duševně chorých. Ředitelé věznic se shodují, že je vyšinutý a měl by být v blázinci. A ředitelé blázinců tvrdí, že to má v hlavě v pořádku a měl by bručet v base. Kde je právě teď, to se mi zatím nepovedlo zjistit. Ale kdyby upláchl, věděli bychom to, na to vemte jed.“

Nils se vypravil do města s balíkem šatstva připevněným na nosiči bicyklu. Začal u prostších obchodů s pánským oblečením, které téměř bez výjimky prodávaly konfekci, a pak pokračoval v pánských krejčovstvích. Na sedmý pokus – jednalo se o starobylou rodinnou firmu, která už půl století šila na míru pro zákazníky z řad velkoobchodníků a rejdařů – se jeho úsilí konečně setkalo s úspěchem.

Když na pultu rozbalil balík, uhlazený krejčovský mistr úděsem přímo nadskočil a poněkud mu to rozhodilo kštici rozdělenou geometricky přesnou pěšinkou.

„Ale… vždyť jsou úplně zničené!“ zvolal.

„To oblečení měl na sobě mrtvý muž, který se našel v řece Säve,“ ozřejmil Nils. „Snažíme se zjistit, kdo to byl. Možná byste nám mohl pomoci.“

„Vy jste ho našli v Säve? To je ovšem příšerné!“

Nils vážně přikývl.

„Já bych si v Säve nenamočil ani kapesník,“ pokračoval krejčí se zhnuseným výrazem. „V té řece je neuvěřitelně špinavá voda. Továrny tam vychrlí všechno možné. Hotová žumpa je to.“

„Tohle se stalo trochu dál proti proudu. Ne přímo u továren.“

„Vskutku? Nu dobrá, tam je snad voda o něco čistší. Ale to na věci nic nemění.“ Prohlížel si sako a kroutil hlavou. „Taková obrovská škoda. Pokud nemáte ty správné styky, takhle kvalitní ševiot neseženete. Já si tu látku objednávám až z Londýna.“ Ztlumil hlas a důvěrně dodal: „Skrz dávné kontakty mého otce za dob jeho působení na Savile Row.“

„Chcete tím říct, že to sako jste šil vy?“ zeptal se Nils.

Krejčí na něj s úžasem a ukřivděně hleděl.

„Kdo jiný? Můj otec už nežije. Myslíte si snad, že by takovou ruční práci zvládl v tomhle městě někdo jiný? Samozřejmě že jsem to šil já.“

„Vzpomenete si, kdo si to sako objednal?“

„Jestli se nemýlím, byl to pan ředitel Viktorsson.“

Krejčí se co nejúsporněji probíral zašpiněnými kusy oblečení. Vzal mezi prsty šeříkový šátek, zvedl ho mezi palcem a ukazovákem do vzduchu, pečlivě ho očima zkoumal, načež nechal hedvábnou látku klesnout zpět na hromádku.

„Určitě, byl to on.“

„Viktorsson?“ zopakoval Nils zaujatě. „Znáte jeho křestní jméno?“

„My tady zákazníky neoslovujeme křestním jménem. Používáme titul a příjmení.“

„Ale možná byste měl adresu nebo telefonní číslo, ne?“

„To nebylo nutné. Ředitel Viktorsson si vždy chodil oblečení vyzvednout osobně.“

„Víte o něm ještě něco? Třeba jaký podnik vedl? V jakém oboru?“ ptal se Nils.

Krejčí se na několik vteřin zamyslel a poté zavrtěl hlavou.

„Ne, to opravdu nevím. Byl to jakýsi obchodník, co si vybavuji. Selfmademan, jak se říká. Zdálo se, že je úspěšný. Takže je mrtvý? A zahynul v Säve? Velice smutné. Dával si na vzhledu velmi záležet. Pokaždé chtěl to nejlepší. Košile si nechával čistit v Nimbusu. Na mé doporučení. To je jediná čistírna, na kterou je spolehnutí, pokud jde o košile takové kvality. Ačkoli,“ dodal se sklíčeným pohledem na košili před sebou, „tuhle už pochopitelně nikdo nevyčistí.“