Věnuji rodině

a zesnulým i žijícím kamarádům, potápěčům.

© Pavel Gross, 2023

© ilustrace a fotografie: Pavel Gross, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-195-1

ISBN mobi: 978-80-7689-196-8

Úvod

Vždy jsem měl rád knihy, které mně přinesly něco zvláštního, neobvyklého, co jsem ještě nikdy neslyšel nebo co mě nutilo k myšlení úplně jinak, než jsem byl zvyklý. Jako kluka mě lákaly knihy Julese Vernea, později to byl Karel Čapek a mnoho jiných. Tíhnul jsem k romantice, science fiction. A v tom potápění, které provozuji od útlého věku, se to všechno nějak odráželo. Není proto divu, že jednoho dne ve mně propukla ta stará dřímající touha něco také napsat. Když jsem tehdy své rozhodnutí sdělil ženě Líbě s tím, že chci napsat něco o ufácích, odvětila lapidárně:

„Piš něco, čemu rozumíš.“

No, vím, co chtěla říci. Zabývám se intenzivně vším, co souvisí nějak s potápěním, mořem, vodou, přírodou a jejími záhadami. Dal jsem Líbě za pravdu a začal psát román z potápěčského prostředí, který vrcholil takovou mírnější science fiction. Tak vznikla kniha Klub bezdechých, vydaná nakladatelstvím X-Egem v roce 1997. V dobré polovině knihy jsem vlastně popisoval vše, co se mně přihodilo v době začátků potápění v tehdejším Československu i později v zahraničí. Většina mých kamarádů, zejména mí současníci byli opravdu potěšeni, protože v těch příbězích nalezli tu atmosféru, kterou jsme prožívali, která měla jakési magické kouzlo objevitelství, přátelství, pospolitosti a vzájemného obdivu. Poslední ránu mně zasadil jeden z mých kamarádů, který mi řekl, že bych „ty svý řeči u vínka“ měl opravdu někdy sepsat. Měl pravdu. Dlužím to všem svým žijícím i mrtvým kamarádům, kteří tu dobu se mnou prožívali, ale i těm, které jsem neznal. Rozhodl jsem se vzpomínky napsat a použít ty statě z románu Klub bezdechých, které jsou autentické. Když jsem si vše začal rovnat v hlavě, uvědomil jsem si, že by se mně nelíbilo psát vzpomínky jako „já a ten ostatní svět“. Chtěl jsem je spíš napsat tak, jak je pociťuji, jako životní román. Takový, ve kterém nevystupuji jako vypravěč, ale jako „Matto“, jedna z osob děje, která se ničím od ostatních neodlišuje. Nedělá mně to velké potíže být tím Mattem. Je to má prastará přezdívka již z páté třídy obecné školy, která vznikla, když jsme v zeměpise probírali náhorní rovinu Matto Grosso v Brazílii. Ve svém příslibu napsat vzpomínky z našich začátků potápění jsem se však zase trochu prohřešil. Ne však úplně vlastní vinou. Prožili jsme část svých let v zahraničí, a tak popisuji i ty. Doufám, že budou i tak natolik poutavé, že knihu neodložíte. Ta romantika našeho mládí tam asi již nebude. Nahrazuji ji bojem snílků se světem, který jejich ideálům nebyl vždy úplně nakloněn.

Asi nejlépe tento stav popsal lapidárně John F. Kennedy, který prohlásil: „Jsem idealista bez iluzí.“ Drželi jsme se však statečně. A v žádném případě si nemyslím, že jsme podlehli.

V Suchdole nad Lužnicí, 2013

Potápění v historickém skafandru v rámci Společnosti pro historii potápění

2018

Štika na číhané v podvodních džunglích mrtvých ramen Dunaje

Číčov, Slovensko, 1962

Slovo o autorovi

Konstruktér, vynálezce, vizionář a snílek Pavel Gross s oblibou říká, že má „vodu“ v hlavě od svého narození 27. září 1939 v Plzni. Zaujal ho svět; celý život se ho snaží pochopit. Vystudoval strojní fakultu ČVUT v Praze, patří mezi průkopníky nádechového a přístrojového potápění. Celoživotně se zabývá vývojem podvodní techniky, především rebreatherů.

V roce 1965 se stal prvním československým akvanautem, když strávil sám tři dny pod hladinou Jaderského moře v habitatu Xenie vlastní konstrukce. Stali jsme se tak třetí zemí na planetě, která vedle USA a Francie přispěla k bádání v oboru saturačního potápění. Kabina Xenie je dnes součástí sbírek Národního technického muzea v Praze.

O pouhý měsíc později od jeho úspěšného pokusu proběhly ve Francii a USA hned dva významné experimenty zabývající se dlouhodobým pobytem člověka pod vodou. Kapitán Jacques Cousteau spustil s obrovským rozpočtem třetí fázi ambiciózního projektu Précontinent a v USA zase proběhl projekt Sealab II. Šéfem amerického týmu byl astronaut Scott Carpenter, který se stal světově prvním akvanautem i astronautem v jedné osobě. Díky jeho telefonátu s posádkou orbitálního letu Gemini 5, astronauty Cooperem a Conradem, došlo v dějinách lidstva k první komunikaci lidí z hlubin oceánu do vesmíru. A díky posedlosti Pavla Grosse jsme byli svým dílem u toho!

K pokračování experimentu Xenie II. nedošlo kvůli okupaci Československa v roce 1968. Řízením osudu se Pavel stal na dvě desetiletí vyhnancem, usadil se ve Švýcarsku, kde pracoval na vývoji a stavbě obřího cyklotronu. V roce 1974 se seznámil s Jaroslavem Kohoutem a pustili vývoje a konstrukce miniponorek. Nejznámější ponorkou se stala F3 GEO, se kterou byla poprvé filmována u Madagaskaru fosilní ryba latimérie podivná ve svém životním prostředí. GEO je vystaveno v německém Námořním muzeu jako první německá výzkumná ponorka (konstruo-

vaná dvěma Čechy). Menší ponorka E2 pro jednoho muže se nachází v brněnském Technickém muzeu, prozatím v depozitáři.

Je autorem řady zahraničních patentů. Nejúspěšnější z nich byl realizován olejářskými koncerny nákladem 2 miliard dolarů, pro něho však bez finančního efektu. Nyní pracuje na vývoji záchranného dýchacího miniaturního přístroje na principu rebreatheru. Čtyři kusy prototypů jsou připraveny k testování a patentování. Zanedlouho hodlá se svými partnery představit revoluční prototyp miniponorky.

Pavel Gross se stále potápí, ve volném čase ještě maluje, fotografuje, zabývá se fyzikou a vlastní definicí nuly. Kromě toho se baví vymýšlením a kreslením atlasu neexistujících tvorů, založených na nejrůznějších fyzikálních principech. Napsal také stovky originálních aforismů, jejichž ukázky uvádějí každou z kapitol této knihy.

Autor s vítaným úlovkem. Prázdniny bez peněz v mrtvých ramenech Dunaje.

Číčov, Slovensko 1962

Slunce se již prodírá ranní mlhou

1959

Mattův svět

Svítání se již pomalu měnilo v nový den. Z vlhkých, lesklých skal padaly někde opodál v pravidelných intervalech do vody kapky s jasnou zvonivou ozvěnou, tvořící se mezi kolmými žulovými stěnami. Větrem nezvlněná hladina, pokrytá jemným mlžným oparem, jako by se ještě neprobrala z ranního chladu počínajícího léta.

Matta vzbudila zima. V jeho vybledlém vojenském áčku bez podlážky a bez matrace bylo pro něho takové probuzení pravidlem, rutinou, na kterou si již zvykl. Využil každé příležitosti, každých pár dní volna mezi zkouškami, o víkendu a školních prázdninách, aby horempádem zmizel ze zmatku velkoměsta. Toulal se s oblibou v místech co možná nejméně dotčených civilizací. Nebyl samotář, ale když na to přišlo, vystačil si sám. Jednou, ale nekompromisní podmínkou, určující nakonec vše, bylo, že se tam někde musela nacházet voda.

Posadil se, tápavě rozepnul olivky vchodu, zívl a pomalu se začal vyhrabávat z tunelu sešité deky; s potížemi, protože byl navlečen do všeho, co měl předešlého večera po ruce. Vystrčil pomačkaný obličej ze stanu, protřel si zalepené oči a nejistým krokem popošel k nejbližšímu křovíčku, kde udělal svou chladem ještě uspíšenou ranní potřebu. S pocitem úlevy začal rozhýbávat ztuhlé končetiny a pomalu kráčel na okraj skály, která spadala několik metrů hlouběji, kolmo k vodní hladině rozlehlého, již před lety zatopeného kamenolomu.

Průzračná modrozelená voda dovolovala pohled do několika metrů hloubky, až na dno pokryté obrovskými žulovými balvany, střídajícími se se světle zelenými fábory tvořenými porostem řas. Takový pohled jej vždy znova fascinoval. I nyní strávil delší čas pozorováním nehybné hladiny. Asi právě kouzlo křišťálově průzračné vody bylo jednou z příčin, které ho již v útlém mládí přivedly k nápadu ponořovat se s vlastnoručně vyrobenou maskou. Vzpomněl si, jak asi jako desetiletý kluk, po přečtení knihy Dvacet tisíc mil pod mořem od Julese Vernea, propadl konstruktérské vášni. Upravil válečnou protiplynovou masku, kterou nalezl doma v otcově šupleti. Přípoj masky na filtr uzavřel zátkou z termosky na kávu. Zátkou musel vždy po nádechu otvor filtru rychle ucpat a po vynoření bleskurychle znova vytáhnout, aby se mohl nadechnout.

Vzpomínal, jak se tehdy vynořil na rybničním koupališti v těsné blízkosti velebně plovoucí tělnaté dámy a panicky se snažil masku s obrovskými zorníky odzátkovat, aby se mohl nadechnout. Musel se nyní v duchu usmát, jak ji chudáka k smrti vyděsil.

Měl rád vše, co nějak souviselo s vodou. Pro kopce, nebo dokonce pro horolezectví nenašel moc pochopení, přestože by se to při jeho dobrodružném, nebo spíše romantickém založení dalo předpokládat. V těchto dobách nebylo ani v největším městě, v Praze žádné vybavení k potápění k mání. Psal se rok 1955.

Často jej zaměstnávala myšlenka, jak to provést, aby mohl zůstat pod vodou co nejdéle. Tak jako pravý obojživelník se vznášet v prostoru bez tíže, ve světě, který na něho působil zvláštním mystickým kouzlem cizosti a neznáma.

Mořské oko v lesích

1958

Celou zimu, a vlastně až do začátku léta, se pokoušel sestavit potápěcí přístroj na dýchání čistého kyslíku, podobný aparátům používaným v armádě či pro záchranné práce v dolech. Dokonce se doslechl o jakémsi bájném obojživelném muži Hassovi dýchajícím prý také kyslík. Vystřihl jeho vyobrazení z rubriky „Zajímavosti ze světa“. Hass na něm pózoval se svou atraktivní ženou Lottou v plné výzbroji. Podrobnostem k jeho velké lítosti socialistická reprodukční technika propůjčila prvky surrea-

listické nesrozumitelnosti a obrázek mu příliš nepomohl.

Nyní byl hotov. Nemohl se dočkat, kdy jej bude moci konečně vyzkoušet. Nad jeho výtvorem by odborník bezpochyby propadal smíšeným pocitům, či snad i zoufalství, a pravděpodobně by se mu pokusil jeho úmysl rozmluvit; o výsledku takové snahy mějme ale oprávněné pochyby.

Když se nasytil pohledu na vodu, bloumal ještě trochu podél lomu mezi velkými kameny a sutí prorostlou roztroušenými skupinkami břízek. Necítil ještě hlad. Bylo to asi trochu očekáváním věcí příštích. Ani spaní neměl nijak zvláštní. Často se budil. Ve snění jej stále pronásledoval jeho dýchací přístroj v nejrůznějších nesmyslných souvislostech; musel jej nosit oblečený na přednášky na strojní fakultě, kde studoval, pak mu zase někdo ukradl z přístroje redukční ventil, který tak pracně předtím sháněl u vetešníka se starým železem. Nakonec jej jeho profesor angličtiny, kterého Matto, ani když nesnil, neměl příliš v oblibě, zavřel v pražské kanalizaci do masivní lodní bedny v tmavé, vodou naplněné komoře.

Když skončil svou obchůzku po okolí lomu, dostal přece jen hlad. Otevřel konzervu krevní pochoutky. Rýpal se v ní velkým zálesáckým nožem, kousky napichoval a strkal si je do úst s nepřítomným pohledem člověka, který jí jenom proto, aby nezemřel. Byla to snad nejlevnější konzerva, která se dala vůbec koupit. Měl ji skoro vždy s sebou. Někdy střídal svůj jídelníček s „metským vuřtem“, který podle jeho zkušeností přežil v ruksaku i po několik horkých dní bez úhony. Konzervu zakusoval chlebem, který ulamoval z bochníku v neforemných kusech.

Doma mu často jeho zpustlé jídelní způsoby vyčítali, ale tady venku měl plné svobody a náležitě je vychutnával.

Ještě pojídaje vstal a počal shánět dohromady své potápěčské drahocennosti pečlivě zabalené v ručnících. Nejprve obřadně vyňal z ruksaku dvoulitrový oválný kotlík ze zinkového plechu. Na něm byly upevněny dvě hadice z vojenských plynových masek, které se mu podařilo při vojenské výuce na vysoké škole vyměnit od provianťáka za vlněné ponožky. Pak opatrně rozbalil jakýsi pytel podivného tvaru, vyrobený z pogumovaného plátna, patřící ještě nedávno střeše vyřazeného automobilu. Podle vlastních nákresů mu vše sešívala jeho vždy vstřícná babička na šlapací singrovce. Švy těsnil mazáním několika vrstev gumového lepidla na správky automobilových pneumatik. Nakonec vyňal z ruksaku kyslíkovou láhev, která se zdála mít také pohnutou minulost, s redukčním ventilem, aktérem jeho nočních můr. Visely z něj červené hadičky a na jeho vrchní části dominoval velký manometr, dosahující téměř velikosti budíku, obalený černou gumou. Začal pak všechny díly sestavovat.

Když se zamyslel, jestli něco nezapomněl, napadlo ho, že nemá dostatek olova, aby se mohl potopit. Odebral se proto do okolí poohlédnout se po nějaké vhodné zátěži. V blízkosti zatopeného lomu bylo možno nalézt ještě mnoho starého zrezavělého strojního zařízení, dokonce i důlní vozíky na kolejích. Točnice jeřábu dominovala nad vším tímto Bohem zapomenutým haraburdím, částečně již zarostlým křovím a trávou.

Bloudil po ruinách; měl rád jejich tajemnost a zvláštní atmosféru objektů zaniklé civilizace, která přešla spolu s rezavějícími železnými konstrukcemi a rozpadajícími se stěnami staveb. Připomínaly mu zarostlé město v Knize džunglí od Kiplinga, kterou v dětství pilně čítával.

Po chvíli hledání spočinuly jeho oči na rezavé ojnici nějakého čerpadla, vážící jistě těch pár kilo, která právě potřeboval. Zabručel si pro sebe blaženě, popadl nalezenou ojnici a uháněl s ní nedočkavým krokem ke svým přístrojům. Zabalil ji do bílého hadru, který přivázal rázně dvěma uzly na opasek k ostatním zátěžím.

Voda nebyla právě teplá. Při ponoření měl smíšené pocity. Na jedné straně radost, neboť se zdálo, že se s přístrojem dá dýchat. Jeho radost z nikdy předtím nepoznaného zážitku moci se volně vznášet ve stavu bez tíže v modrozeleném prostoru, bez nutnosti se znova a znova vynořovat a lapat po vzduchu, kalily přeci jen obavy. Je sám na sebe odkázán, bez pomoci. Mohl přece snadno udělat nějakou chybu ve stavbě či opomenout něco důležitého o kyslíku nastudovat.

Pohyboval se jako ve snu. Byl jako u vytržení. Vnímal okolí, ale nemohl se soustředit na detailní pozorování. Vše mu připadalo neskutečné. Jeho sny o létání bez křídel se staly realitou. Ve stavu opojení si ani neuvědomoval, jak dlouho je již pod vodou. A protože určitě nepatřil mezi tučné lidi, spíš do skupiny těch, na kterých je možno provádět zaživa anatomické studie svalstva či kostry, přinutila ho posléze zima uvažovat o výstupu z vody.

Třásl se jako malé děti na koupališti, které maminka nemůže přimět jít se osušit. Jak byl ztuhlý, uklouzl několikrát při vystupování z vody po žulových kamenech porostlých jemnou špenátovitou masou. Zaujat takto svými potížemi, nevšiml si ani, že nad ním na břehu stojí dva, nezasvěcený člověk by řekl pobudové, bedlivě ho pozorují a nešetří kritickými poznámkami, provázenými občas výbuchy netajeného veselí namířeného zřejmě na Mattův účet.

„Podívej, Jackie, mořská víla,“ poznamenal obrýlený mladý muž s nazrz-

lým třídenním vousem, připomínající kombinaci Supermana z kreslených amerických komiksů s africkým badatelem, oděný v jakémsi polovojenském oděvu nazelenalé barvy, s kalhotami vězícími v mohutných šněrovacích kanadách.

Druhý muž zhruba stejného věku, ale vyšší, rovněž obrýlený, s mohutným vousem a tyroláckým kloboukem, který zdědil jistě po pradědečkovi, byl oblečen v jakousi vybledlou soupravu pro řidiče bagrů opásanou americkým vojenským řemenem, odvětil: „To bude spíš nějaký mořský strašidlo, jen se podívej, co na něm visí všechno za harampádí, svázaný hadrama. Hele, Boby, já už to mám! To bude asi zchudlej kapitán Nemo po těžkej nemoci, hehe…“ A oba propukli znovu v chechot.

Zřejmě to nemysleli zle. Ono podivné stvoření z hadrů, soustavy hrnců a potrubí, zoufale se třesoucí, ale s takovým odhodlaným pohledem v očích jim bylo jaksi blízké. Připomínalo jim bezpochyby jejich vlastní pitominky a počítali se zřejmě bezděky do stejné kategorie. Záhadné vodní stvoření je oba začalo pozvolna vnímat, jak zrovna roztávalo.

Mattův pohled spočinul na ještě předválečné motorce NSU750, která nejenže musela zřejmě prodělat druhou světovou válku v bezprostřední blízkosti první linie. Byla také očividně mnohokrát přestavěna pomocí dílů jiných typů motorek, a to s umem nevšedním, svědčícím o kreativitě majitele.

Vedle motorky se povaloval obrovský pytel nacpaný k prasknutí ví Bůh čím vším. Měl uvnitř v rozích zřejmě brambory či kameny, aby se nesvlékly smyčky popruhů tvořených lanem uvázaným na těchto rozích zvenku. Dobrý nápad, pomyslel si Matto.

Plzeňáci Boby a Jackie v plné polní

1960

Míla Štolba a Petr Katz právě odjíždějí na Harleyi k sousednímu lomu. Vzadu je Tatra, která takto transportovala 12 potápěčů, vně i uvnitř.

1962

Vedle ruksaku se nacházelo cosi, co jej velice upoutalo: podivný přístroj, který by neodborník považoval za nějaký nový druh destilačního aparátu na slivovici či model části cukrovaru v měřítku 1 : 100. Matto se však nenechal mýlit: to je dýchací přístroj, hrklo v něm. A protože ještě v životě neviděl žádného potápěče, natož jeho vybavení, jezdil pohledem střídavě na přístroj a z něj na ony dva podivné pobudy.

„Ahoj,“ vyhrkl lakonicky, protože ho v momentě nic jiného nenapadlo.

„Ahoj,“ odpověděli ti dva sborem.

„Vodkaď ste?“ pokračoval Matto.

„Z Plzně,“ odvětil Superman.

„A vy se potápíte?“

„No, dyk vidíš, né?“ ohlásil sebevědomě plzeňským zpíváním Supermanův kolega s dlouhým vousem, zřejmě udiven otázkou na takovou samozřejmost.

Matto se pozvolna vzpamatovával ze zážitků pod vodou, položil se na ručník a oddával se slunci, spokojen s tím, jak se mu všechno nad očekávání dobře povedlo. Občas nenápadně vrhl pohled směrem, kde se jeho novopečení známí zabývali stavěním stanu. Udivilo jej, co všechno se do jejich ruksaku vešlo, a zdálo se mu, že se ty všelijak poházené pomůcky k táboření proložené jídelním proviantem mezi ponožkami a roztroušenými ploutvemi rozkládají snad na ploše jednoho hektaru.

Oba mladí muži se zdáli být hotovi s nejnutnějšími pracemi a pustili se s chutí do jídla. Matto byl na ně dost zvědav, protože se s takovými typy ještě nikdy předtím nesetkal. Měli v sobě něco, co by se dalo snad srovnat s představami jeho románových hrdinů. Rád by se byl s nimi dal do hovoru, ale pořád čekal. Až nyní, když se posadili k jídlu a vytáhli několik lahví piva, jak se na Plzeňáky sluší, zdálo se mu, že nadešla ta pravá chvíle.

Zvedl se a namířil hraně nenuceným, pomalým krokem k oběma mužům.

„Vy už jste tady někdy byli pod vodou?“

„No jo, už párkrát,“ odvětil přežvykující Jackie a uřezával si kus špeku, do kterého byl zakousnut, těsně u úst velikým, asi potápěčským nožem.

Hned nato se zeptal: „Ty jsi tu poprvé?“

„Poprvé,“ odvětil Matto a k tomu dodal: „Je tu čistá voda; takhle čistou sem ještě nikde neviděl.“

„Takových je tady dost,“ poznamenal Jackie, zatímco Boby stále ještě mlčel, upíjel pivo rovnou z lahve a zpytavě, s mírně pobaveným pohledem si Matta prohlížel. Však už měl pár let navíc. Mattovi bylo sotva osmnáct, Bobymu ale dobrých čtyřiadvacet. Jeho kolega Jackie se zdál být ještě o nějaký ten rok starší. Matto se cítil proti nim jako cucák.

„Nepovídejte!“ vyhrkl, protože žil až do té chvíle v přesvědčení, že objevil osmý div světa.

„No, tak třeba kousek od Plzně máme dva pěkný lomy,“ zapojil se do hovoru Boby.

„Ale tady v okolí je jich taky dost,“ pokračoval. A začal je všechny vyjmenovávat podle názvů vsí, které byly v blízkosti, přičemž je počítal na prstech.

„Tenhle je ale právě teď nejčistší. Některý už kvetou. To je těžký říct, kterej je kdy nejlepší. Na to nemáme eště žádnej systém. Někdy přijedeš k lomu a ten je jako křišťál. Tejden nato se můžeš sebrat a ject zase rovnou domů.“

„Hele, Bobane, víš o tom lomu tady na kopci?“ řekl Jackie a ukázal k velkému lesu na západě. „O tom prý ví jenom Venca, ale nechce to nikomu říct! Von možná ale přijede, třebas to z něj vyrazíme.“

„A proč by to neřek?“ zeptal se Matto.

„No, asi nechce, aby se mu tam táhli potápěči ze všech koutů. To by ten lom moh’ rovnou odepsat,“ řekl Jackie a pokračoval: „My bysme s tím taky nelítali jako s keserem. Aspoň kamarádům by to moh’ říct, né? Von tam prej ani nikdy nevlez do vody. To by mu bylo podobný. Je to pro něj takový sladký tajemství, který si musí vychutnat.“

Do hovoru se vmísil Boby: „Asi má tu vodu místo ženskejch,“ a zachechtal se.

„To se tedy mejlíš. Těch má, že by je moh’ prodávat,“ odvětil Jackie.

„Tuhle sem ho potkal s jednou šestnáctkou,“ dodal. „Taky už by si moh’ dát pokoj, dyk už bude brzo plesnivej dědek, že jo, hehe…,“ zachechtal se Boby trochu škodolibě.

„Co to máte s sebou za strojovnu?“ popošel Matto k dýchacímu přístroji pohozenému na trávě, sestávajícímu z pěti dvoulitrových lahví všelijak pospojovaných potrubím, manometry a podivným černým budíkem, připojeným vrapovými hadicemi k náustku.

„To neznáš?“ podivil se Jackie a pokračoval: „To je kápéčtrnáctka. Ta je z dejcháků do Migu. Tady z toho nálitku vybouráš všecko, co je uvnitř. Je tam takovej kovovej měch na dávkování kyslíku. A pak tam přiděláš výdechovej šlauch. Chodí bezvadně. Je to holt trochu velký. A co to máš ty za strašidelnou věc? Z toho se dá dejchat?“ poptával se obveseleně Boby a obcházel Mattův výtvor. „To je kyslíkáč, že jo?“ podivil se a dodal: „Něco podobnýho nedávno postavil Píďa z polní lahve a nějakýho pytlíku. Všechno to měl pověšený tkaničkou na krku. Moc se z toho dejchat nedalo, já to měl chvíli na sobě. Von se s tím potopil a za chvíli vylít ven, lapal po dechu, plival rozpuštěný nátronový vápno, voči vylezlý z důlku. Tak jsme mysleli, že je po něm. No, ale vzpamatoval se. Večer si jenom v hospodě stěžoval, že to pivo má nějakou divnou chuť.“

„Bodejť ne, dyk se mu za dva dni potom loupal jazyk. Měl ho popálenej. Ta patrona na pohlcování kysličníku uhličitýho byla nějak netěsná a vápno se smíchalo s vodou,“ vysvětloval Jackie.

Celé odpoledne strávil Matto v blízkosti obou svých nových kolegů. Asistoval jim při přípravách k zanoření. Potom je shora ze skály pozoroval, jak lezou po dně, podobni podivným broukům, až zmizeli z dohledu, v hloubce.

Po návratu z vody byli oba značně promrzlí. Boby navrhl, že by neškodilo udělat pořádný oheň. Vydali se do lesa, cesta vedla typickou středočeskou pahorkatou krajinou.

Louky se spoustou fialovomodré šalvěje protkané kopretinami se střídaly s křovisky na mezích. Občas se museli vyhnout obilnému poli či malým chlumkům, které byly většinou tak zarostlé trnkami, že na hledání dřeva nepřicházely v úvahu. Mattovi nebylo zcela jasné, jak to dřevo ponesou zpátky takovou dálku až k lomu, nic ale neříkal, v očekávání věcí příštích. Možná, že tak trochu spoléhal na oba starší a zkušenější zálesáky.

Došli až na kraj jehličnatého lesa, který se rozkládal na úpatí většího kopce a sestával většinou z velikých borovic s narudlou kůrou. Jackie se o poházené dřevo, kterého se tam válelo všude dost, příliš nestaral a namířil si to rovnou k haldě navršených větších smrků, kterou zde zanechali dřevorubci. Matto jej sledoval a stále mu nebylo jasné, co zamýšlí.

Jackie vytáhl několik asi tři metry dlouhých větví, které byly kolem čtyř centimetrů silné a rozkládaly se do husté, menšími větvičkami tvořené plochy. Větve svázal na silných, odříznutých koncích řemenem dohromady, takže se plochy jednotlivých větví poněkud překrývaly a tvořily tak dost velkou a kompaktní plošinu. Svazek větví pak odtáhl za řemen jako sáně k Bobymu, kde začali nakládat nalezené silné smolnaté větve borovic, zurážené asi při poslední vichřici vzájemnými nárazy korun stromů.

Matto, Štěpán a Jarda před ponorem (zleva)

1960

Matto si uvědomil, že se od obou může lecčemu ze zálesáckého umění přiučit. Do svých pěti let vyrůstal blízko přírodě, ve vsi Šťáhlavy, kam jeho rodiče prchli za války před bombardováním plzeňské Škodovky, která byla častým cílem spojeneckých útoků. Po válce se táta stal zastupujícím ředitelem plzeňské Škodovky. Taková funkce vyžadovala jeho stálou prezenci, a tak se s rodiči přestěhovali zase zpátky do Plzně. V té době se dostal Matto jen zřídka do přírody. Hodně mu to vadilo a byl rád za každou příležitost pobýt venku. Rád by se byl naučil pohybovat se v divočině, jako to umějí zálesáci v kanadských pralesích.

Vzpomínal rád na společné prázdniny s rodiči v jižních Čechách. Jeho otec jej naučil sbírat a preparovat motýly; znal skoro všechny místní druhy jménem. Přišlo mu na mysl, jak často propadal lovecké horečce, když uviděl nějaký pro něho vzácný druh motýla či můry, které ještě ve sbírce neměl.

Často chodil také s otcem malovat krajiny. Otec měl uměleckou žílu, ale málokdy se našlo dost času. Podobné zájmy zdědil po tátovi i on a nevynechal již od útlého mládí žádnou příležitost počmárat a pomalovat vše, co se mu dostalo do ruky.

Umělecké ambice v něm ale nelítostně přerušila puberta, která vynesla na povrch spíše jeho technické zájmy. Ty se v něm s malováním vždy nějak doplňovaly. Ještě měl schovány doma v deskách nákresy perpetua mobile, nového typu ponorky či ploutví na nohy připomínajících žabí nohy, opatřené pantem umožňujícím jejich sklápění při dopředném pohybu nohou u člověka plovoucího prsa. Ale i ta technika měla u něho stále nějaké spojení s přírodou. Zajímalo ho, jak je konstruována moucha či vážka, a také se pokoušel jako dítě podobné mechanické modely postavit.

Zatímco si na zpáteční cestě s nákladem dřeva takto o lecčems přemýšlel, byli již jeho kolegové na tábořišti a připravovali hranici, která nabývala úctyhodných rozměrů.

„Malí pyromani,“ pomyslel si Matto. Měl ale radost. Pro něho nebyl oheň také nikdy dost veliký.

Již se setmělo, hranice hořela vysokými plameny a osvětlovala okolí narudlými záblesky. Praskající polena ztrácela oporu, jak uhořívala, takže se občas zřítila část původně navršené, ze vzájemně podepřených větví vytvořené pyramidy. Každé takové zřícení části stavby bylo provázeno temným žuchnutím a rojem jisker, které vylétly do výšky a zdály se splynout s hvězdnou oblohou.

Seděli v uctivé vzdálenosti od ohně, aby se uchránili před mocným sáláním tepla. Moc se nemluvilo, zírali do plamenů a na jejich neustále se měnící obraz. Matto si představoval, že hoří město. V rozpadajících se žhnoucích dřevech viděl skelety vyhořelých staveb podivných tvarů, řítících se do ulic a provázených zvuky zkázy. Sledoval, jak se na silných větvích tvoří tmavá, až černá ohořelá vrstva, jejímiž prasklinami prosvítalo červené, až oranžové jádro. Praskliny se formovaly do mřížovitých struktur, z nichž občas vyšlehávaly modrozelené průzračné plamínky. Vnější okruh ohně byl pokryt bílým povlakem zcela vyhořelého dřeva, připomínajícím noční zasněženou krajinu ozařovanou záblesky vulkánu. Měl potíže od toho divadla odtrhnout zrak. Když se trochu probral ze svého soustředění, uvědomil si, že jsou všichni nějak nemluvní. Jackie a Boby si občas popili z lahví piva, které měli na dosah ruky v trávě. Matto přerušil ticho, kterého bylo na jeho vkus už trochu moc.

„Jak dlouho se už potápíte?“ začal.

Oba Plzeňáci k němu obrátili obličeje. Jackie se zeptal Bobyho: „Jak je to asi dlouho? Myslím, že sem tě potkal u vody asi tak před rokem, že jo? Půjčils mně tehdy tu masku. A to už ses zkoušel předtím potápět asi tak půl roku, né?“

Boby si třel bradu, seděl na bobku a přemítal, zatímco zíral do ohně: „No, tak to tedy bude asi tak jeden a půl roku. Já si pamatuju, jak si mě odved k vám domů. Byls nadšenej, jaký to je pod vodou, ale tvoje matka mně dala chlaďuru.“

Jackie odvětil: „Nesmíš se jí divit, vona není nikdy nadšená, když si myslí, že něco riskuju. Už tu motorku nevidí ráda. Pořád říká, že nechce, abych skončil jako táta, a že jsem fanfár jako on… No, já se ji nedivím. Je doma sama a pořád si asi dělá nějaký starosti.“

„A co se stalo s tvým otcem?“ zajímal se Matto.

„Zabil se v autě,“ odvětil Jackie.

Po chvíli ticha se Matto znovu zeptal: „A co děláte? Vy už chodíte do práce, že jo?“

Jackie odpověděl: „Boban dělá ve Škodovce svářeče a já tak různě. Naposled jsem jezdil náklaďákem se zeleninou. Teď mám místo u vojáků jako civilní zaměstnanec a rozvážím munici a třaskaviny po kasárnách a cvičištích. Aspoň nemusím bejt někde od rána do večera zavřenej v práci. To nesnáším. Takhle sem přeci jen pořád někde venku.“

Odmlčel se a pak se zeptal: „A co děláš ty?“ Matto odvětil: „Chodím na vysokou. Na strojní fakultu, do druhýho semestru.“

„To seš dobrej,“ podotkl Jackie a pokračoval: „To si můžeš ty svoje vejmysly dělat tam?“

Matto zapřemýšlel a řekl: „No, něco tam udělat můžu, ale jak kdy. Většinou jsem všechno vyráběl doma.“

Boby byl zvědav a zeptal se: „To máš doma nějakou dílnu?“

„Nemám nic než pár pilníků, letovačku a nůžky na plech.“

„A prosím tě, jak třeba děláš díry, když nemáš vrtačku?“

„Díry do plechu dělám nůžkama. Otáčím špičkou nůžek na plechu, až jsem skrz, a pak už to jde. No a jinak taky chodím do veřejný dílny, kde si zaplatíš. Tam můžeš i soustružit.“

„Hehe,“ zasmál se Boby, z jehož profesionálního pohledu byly poměry, za kterých Matto pracoval, přímo fantastické. „To se divím, že si tenhle přístroj vůbec stvořil… Hehe, s nůžkama a pilníkem. No, konečně na Velikonočních ostrovech dělali taky ty obrovský sochy jen kamenem, holt to trochu trvalo, nějaký to století, né?“ zauvažoval nahlas. Oba kamarádi se zřejmě dobře bavili.

„To seš podivnej brousek,“ komentoval situaci Jackie věcně.

„Nechceš kotletu?“ zeptal se Boby, který se mezitím věnoval opékání.

Matto se nedal dlouho pobízet. Kotlety vypadaly báječně. Již dlouho je na ohni pozoroval. Boby jim věnoval velkou péči, neustále je na roštu obracel a poponášel, aby měly tu správnou teplotu.

Byl jim vděčný. Už po několik dní neměl nic teplého v ústech. Nabídli mu i pivo, které bylo pro Matta celkem vzácností. Měl již víckrát potíže dostat pivo v restauraci, protože vypadal příliš mladě a určitě ne na studenta vysoké školy. Náležitě ho to ovšem zlobilo. Nespravil to zcela ani jeho sporý vous, který si nechal narůst, aby jej svět bral vážněji. Vous měl zase nevýhodu, že musel občas polknout narážky typu „hele, fousatý dítě“ či označení „Jezule“.

Oheň pomalu dohasínal. Matto ležel ve stanu a ještě přemýšlel o událostech dne, ale myšlenky začínaly být nesouvislé a cítil, jak jej přemáhá únava. Následujícího dne hned brzo ráno přijel na mopedu starší muž. Jmenoval se Venca. Měl na sobě ošumělou uniformu, patřící kdysi nějakému americkému vojákovi, nejspíš příslušníkovi spojeneckých vojsk osvobozujících Plzeň. On sám strávil válku někde v Anglii. Jestli se zúčastnil bojů o Londýn či ji přečkal jako uprchlík, to z jeho řečí nikdy úplně nepochopili. V každém případě byl o dost starší než Boby. Táhlo mu možná na čtyřicítku. Tvrdil, že poznal potápění v zahraničí, a zdálo se, že i něco umí.

Ukázalo se skutečně, že toho umí dost. Měl také nesporné pedagogické sklony. Založil u Tatrovky Smíchov potápěčský klub, kde vychovával dorost. Něco podobného bylo v této době opravdu jedinečné. Matto o klubu věděl a občas se s nimi potápěl v bázénu AXA v Praze.

Ranní mlžný opar nad hladinou

1959

Nejvíce mu imponovala dvojice mladých kluků, kdoví jestli jim bylo patnáct let. Vašek a Radek byli cosi jako siamská dvojčata srostlá neviditelnými pouty. Vzali si do hlavy být podmořskými badateli, filmaři a fotografy. Cosi jako tehdy populární cestovatelé Hanzelka a Zikmund, ale v obojživelném vydání. Vzhlíželi k mnohem staršímu Vencovi s nábožnou úctou. Měli také proč. Venca se jim věnoval nejen při tréninku. Byl pro ně univerzálním rádcem ve všech životních problémech, kterých má takový mladý muž nesčíslně, než tomu komplikovanému světu začne trochu rozumět. I v otázkách zacházení s děvčaty byl pravou pokladnicí. Povoláním masér a ženské duši rozuměl. Prošly mu rukama tisíce žen nejrůznějšího věku, a právě ty jeho ruce věděly zřejmě přesně, kam mají šáhnout, a také ve který okamžik.

Matto i jeho noví přátelé byli hodně zvědaví na ten záhadný zatopený lom, který Venca tak zatajoval, ale nenaléhali. Nikdo o toto téma ani nezavadil.

Těsně po poledni si Matto povšiml, že Venca zmizel. Došlo mu, že jej již pěknou chvíli neviděl. Vencův moped však byl na místě. Zvědavost mu nedala a vyběhl na nejvyšší skálu vedle jejich tábořiště, ze které měl rozhled do značné dálky. Chvíli pátral očima po krajině tvořící v bezprostřední blízkosti plochou, nezalesněnou muldu. A tu Vencu objevil. Pochodoval rázným vojenským krokem směrem k velkému zalesněnému kopci.

Začalo mu svítat. Nějaké podezření v něm hlodalo sice hned, když Venca zmizel. Nyní si byl však téměř jistý. Zasmál se do vousů a upaloval k oběma svým kamarádům. Bylo to jasné. Venca jde tajně obhlédnout „svůj“ lom. Takovou příležitost si nikdo z našich potápěčů nemohl nechat ujít. Za všeobecného veselí, s jistou porcí škodolibosti sbalili všichni tři ploutve, masky a šnorchly a pádili za Vencou, než se jim ztratí z očí.

Objevitelé a filmaři Vašek Kříž (vpravo) a Radek Skramoušský pochodují k lomu „Muničáku“

1964

Z rybolovu ti dva moc špeku nepobrali, Vašek (vpravo) a Radek

1963

Ze začátku mohli ještě běžet. Čím více se ale k němu blížili, tím museli postupovat pomaleji a opatrněji, aby je nezahlédl. Natolik jej již znali a věděli, že by svou výpravu okamžitě přerušil. Když začal les, byla jejich skrývání snazší.

Venca pochodoval dobrou hodinu. Občas dělal zastávky a rozhlížel se. Jestli snad něco tušil?

Když byli těsně pod táhlým hřbetem vrcholu, zastavil a tvářil se, že už dál nepůjde. Že by přece jenom k lomu nešel?

Pokusili se vylézt na jeho výškovou úroveň. Mattovi se zatajil dech. Jeho potápěčské srdce se rozběhlo potěšením. Venca stál na hraně kolmo dolů spadající skály. Pod ním se rozkládal malý zatopený lom, zasazený jako zelenomodrý smaragd na dně téměř kruhové propasti tvořené žulovými stěnami, které byly částečně porostlé popínavou vegetací. Žula byla místy protkána tmavě hnědými žílami, zřejmě železitého původu. Část skalní plochy, která byla zabarvena do žluto-béžova, tvořila na našedlém podkladu podivné obrazce. Průzračnou vodu pokrývaly zčásti světle zelené řasy.

Již se netajili svou přítomností, a ani se vlastně netěšili z toho, jak Vencovi vypálili rybník. Byli zcela zaujati novým objevem.

Venca se samozřejmě zlobil, ale nic jiného mu také nezbývalo. Jenom si nahlas postěžoval, že tímto okamžikem začíná konec tohoto divu světa. Přitáhnou hordy potápěčů, mezi kterými se zpráva rozkřikne, zvíří dno, pobijí ryby a zaneřádí okolí papíry a plechovkami konzerv, pokud rovnou nepodpálí les.

Matto, kterého právě uchvátilo vytržení objevitele, Vencu příliš neposlouchal. Nasadil ploutve, masku a skočil ze skály, z výše asi čtyř metrů do vody.

Když se vzpamatoval z prudkého ochlazení, několikrát hluboce vdechl a vydechl. Pak se znovu hluboce nadechl, vymrštil ploutve nad hladinu a po hlavě se zanořil. V hloubce kolem sedmi metrů se zastavil nad skalní plošinkou, otočil se hlavou nahoru a rozhlédl po podvodním panoramatu. Jeho tušení se naplnilo.

Něco takového až do tohoto okamžiku ještě nikdy předtím neviděl.

Z hladiny visely dolů do hloubky řasy ozářené slunečním svitem. Řasy byly tak jemné, že se zdály tvořit jednolitou, světle zelenou fluoreskující masu, jejíž nezřetelný povrch přecházel do vodního prostoru, jako by se ve vodě rozpouštěla. Zdálo se mu, že se nachází v podivné, mimozemsky éterické krápníkové jeskyni či futuristickém chrámu. Krápníky visící několik metrů do hloubky přecházely v útvary pohádkových závojů utkaných vodními vílami. Modrozelený vodní prostor v pozadí řasnatých útvarů byl prosvícen svazky slunečních paprsků pronikajících trhlinami v klenbě.

Mattův pohled se obrátil dolů, ke dnu. Jeho okouzlení vystřídal úlek. Nacházel se těsně nad dnem. Dno však nebylo tvořeno kameny, jak by byl očekával. Kameny nahrazovaly bomby, ruční granáty, minometné náboje, které se rozkládaly, kam až jeho oko dohlédlo, tvoříce tak hrůzostrašnou krajinu hodnou bujné fantazie surrealistických malířů. Z kopců a údolí, tvořených municí porostlou zeleným povlakem, vyčnívala jako varovné dominanty vřetenovitá těla minometných nábojů s věnci stabilizačních křidélek. Obráceny směrem k hladině působily dojmem nestvůrných kostelů vyznavačů ďábla.

Matto se vzpamatoval. Uvědomil si s úlekem, že se ploutvemi dotýká muničního pole, a poděšeně zapádloval rukama směrem nahoru, aby pohybem ploutví nezvyšoval riziko výbuchu. Sotva se dostal do bezpečné vzdálenosti nad dnem, vyrazil k hladině, jak nejrychleji mohl. Vylétl do půl těla nad vodu, vytrhl si šnorchl z úst a bez dechu oznamoval svůj objev kamarádům stojícím na skalách, kteří jej po celou dobu sledovali.

Téhož dne večer se dohodl Matto s oběma novými přáteli, že navštíví ještě jednou Muničák, jak jej nazývá, avšak s dýchacími přístroji. Vyrazili příští den hned po snídani. Nebyla to žádná lehká cesta. Naloženi jako soumaři, nesl každý z nich dobrých třicet kilo výzbroje. Vzali s sebou i dvě lana, aby si usnadnili vstup a výstup z vody, který byl i bez potápěčské výzbroje již téměř horolezeckým výkonem.

Jackie prosazoval názor, že by měli zjistit, je-li munice ještě ostrá, či byla-li již po válce zneškodněna. Oháněl se svou vojenskou kvalifikací muničního odborníka. O stupni jeho odbornosti či o jeho kvalitách střelmistra neměli jeho přátelé nejvalnějšího mínění. Nicméně mysleli si, že má pravdu. Chtěli vědět, na čem jsou. Dohodli se, že se potopí s lanem. Předem připravenou smyčku opatrně navléknou přes křidélka jedné z min, aby se tahem zadrhla.

Matto a Jackie navlékli své potápěcí přístroje a zmizeli pod hladinou ohodnotit situaci. Když Jackie vše dobře prohlédl, nechali si od Bobyho ze skály hodit připravenou smyčku. Matto se zanořil a navlékl ji, jak se domluvili. Potom oba vylezli z vody po skále pomocí druhého lana, které Boby nahoře uvázal ke kmenu borovice.

„Matto, tahej,“ křikl Jackie. Stál na kraji skály a dirigoval, zatímco Matto tahal za lano. Mina se vynořila a začala při vytahování zvonivě narážet na skalní výstupky.

Mattovi bylo při tom všelijak. Boby neměl asi také nejlepší pocit v břišní krajině. Křikl na Jackieho: „Nečum a schovej se! Co když náhodou bouchne?“

Nacházeli se v poměrném bezpečí až do okamžiku, než se mina objevila na hraně skály. Nyní táhli pomalu, soustředně, centimetr po centimetru, až se svalila se slabým zakolébáním na skalní plošinu, asi pět metrů od místa, kde se všichni napjatě krčili.

Následovala chvíle ticha, než promluvil Jackie: „Prohlídnu zápalník, jestli není odmontovanej.“

Pro Bobyho toho bylo přece jenom trochu moc najednou a odpověděl: „Ty si pěknej cvok; vylítneš do povětří a budeme tě sbírat do plachty.“

Matto přitakal, protože mu pomalu docházelo, do čeho se to pustili.

Jenomže Jackie byl tvrdohlavec. „Vždyť vím, co dělám, ne?“ řekl sebevědomě, vykročil k mině a začal v podřepu pracovat.

Pomalým tlakem se pokusil odšroubovat hlavici, ve které měla být roznětka. Zastavila se jim krev v žilách a instinktivně se přikrčili. Nikdo z obou kamarádů však nechtěl vzít nohy na ramena, aby nevypadal jako zbabělec.

Hlavice povolila a Jackie ji pomalým otáčením odšroubovával, zatímco narezavělý závit vydával strašidelně skřípavý zvuk. Po chvíli, která se zdála být věčností, držel Jackie vyšroubovanou hlavici v rukou, postavil se směrem k oběma kolegům a vrtal se v ní prstem: „Tak vidíte, rozbuška tam nebyla.“

Vzal minu do rukou, došel až na kraj skály a mrštil ji na nejbližší skalní výstupek, odkud s divokým rámusem doskákala k vodě a se žbluňknutím zmizela.

Jistotu o stavu munice v lomu takto však zdaleka neměli. Pomalu jim došlo, že ji hned tak mít nebudou. Mattovo nitro přesto zaplňoval pocit spokojenosti. Dýchací přístroj jej nadchl. Zvláště jej těšilo, že s ním již absolvoval praktickou činnost. A snad největší radost měl ze seznámení s oběma Plzeňáky. Tolik událostí od svého výletu ani neočekával. Byl tak trochu sběratelem zážitků, jako snad všichni v jeho věku. V pokročilejších letech máme nových a překvapujících prožitků stále méně. Všechno už se v nějaké formě stalo, o všem jsme alespoň někde slyšeli. Matto se hrozil takového vývoje a předsevzal si proti němu bojovat.

Jackie s Bobym sbalili, naložili obrovský pytel na neméně velký nosič jejich „enesáka“, připomínajícího takto spíš letadlovou loď, a uvázali jej pečlivě lanem.

Matto je dlouho sledoval očima, až zmizeli v posledním zákrutu lomové cesty. Ještě z dálky k němu doléhal třeskot pomalu běžícího čtyřtaktu. Stál opuštěn, poněkud zasmušile na malé vyvýšenině u svého stanu a pozoroval krajinu, kde zmizeli v dálce jeho noví přátelé. Tušil snad v tomto okamžiku, že oba sehrají v jeho dalším životě nemalou roli?

Matto se právě chystal na odpolední přednášky. Připravil všechny náležitosti, naházel do tašky pár sešitů, svačinu a byl na odchodu.

Když chtěl již zabouchnout domovní dveře, zazvonil telefon. Otočil se hbitě na podpatku a běžel k němu: Zrovna když člověk nejvíc pospíchá, hned ho někdo otravuje, pomyslel si a zvedl v letu sluchátko.

Na druhé straně byl jeho přítel Mirek. Matto jej v poslední době vídal často, snad téměř denně. Znali se spolu již dlouho. Po několik let navštěvovali stejnou třídu, ale teprve nyní, v tomto roce se jejich přátelství vyvíjelo intenzivněji. Mirkovi zřejmě imponovalo Mattovo dobrodružné založení, které však až teprve nyní, ve vyspělejším věku dovedl náležitě ocenit. Matto byl zase rád, že má pro své poněkud neobvyklé zájmy posluchače, či dokonce partnera.

Matto působil nezřídka jako motor či katalyzátor jejich společné činnosti. Dokázal nakazit i Mirka zájmem o svůj mystický svět pod vodou.

První ponory s nově postaveným kyslíkovým přístrojem

Hřiměždice, 1959

Na druhé straně to byl Mirek, který Matta vmanévroval do návštěv tančíren či jiných společenských příležitostí, které by on sám jistě dost zanedbával. Nestavěl se přirozeně úplně lhostejně k děvčatům. Tato skutečnost jej nutila občas se lidskou společností zabývat. Neměl v oblibě příliš okázalé společenské události a přímo nenáviděl, když se k nim musel patřičně obléci. Dával proto přednost tradičním jazzovým lokálům či pivnicím, kde se mohl pohybovat se svou přirozenou nenuceností.

„Mám pro tebe zajímavou věc,“ říkal Mirek do telefonu dále.

„Vo co de?“ odvětil Matto lakonicky a poněkud netrpělivě, neboť měl již teď zpoždění a skutečnost, že přijde pozdě na přednášky, byla neodvratitelná. Když ale uslyšel, že se jedná o knihu podmořské fotografie, kterou Mirek právě koupil a která měla být dost obšírná, viditelně roztál a okamžitě si s ním domluvil večerní schůzku.

„To je úžasný!“ mumlal Matto, když seděl v hlubokém, ošoupaném křesle Mirkova dědečka a listoval v knize očividně zcela uchvácen. Kniha byla technická a obsahovala množství nákresů, fotografií podmořských kamer i základy podmořské fotografické techniky. Nebyla to žádná samozřejmost, že podobná věc v této době vůbec vyšla.

Matto začal okamžitě rozvíjet s široce otevřenýma očima plány a v duchu již konstruoval svou kameru pod vodu, uchvácen zejména jedním modelem zvaným Aquaflex, připomínajícím obrovské slepičí vejce s křidélky. V tomto okamžiku mu došlo, jak by to bylo ohromné moci své zážitky zvěčnit na fotografii.

Mirek neměl tohoto večera však příliš náladu na Mattovy projekty. A ta nová knížka mu zase tolik nepřirostla k srdci. Vše nakonec dopadlo tak, že Matto získal podmořskou fotografii výměnou za knihu Pivní lexikon.

Den nato představil Mirek Mattovi svůj poslední objev, přítelkyni Hanku. Trochu unylá blondýnka, spíše slovanského typu, ne právě nejmenších proporcí, ale s hezkou postavou a se zálibou v lyrice.

Matto si nedovedl představit, o čem se s ní bude bavit, protože právě lyrika mu byla na hony vzdálena, alespoň v literární formě. Z Hanky se ale postupně vyklubala také její světská stránka; že jezdí autostopem, spala už ve stanu a podobně. Také se zmínila o své přítelkyni Marii zvané Mary. Matto v jejím návrhu, že Mary někdy příležitostně přivede, viděl jakýsi jemný náznak kuplířství, ale neuzavíral se, protože žádnou přítelkyni momentálně neměl.

Mary, která mu byla několik dní nato představena, jej mimořádně zaujala. Měla v sobě něco blíže nedefinovatelného, co přivádí muže k tomu, že se bezhlavě zamilují. Netrvalo dlouho a Matto projevoval všechny příznaky člověka, který odhodil zdravý rozum a beznadějně podlehl citům k oné mladé dámě.

Mary byla starší než Matto a také podstatně zkušenější. Zřejmě neměla představu, co by si se zamilovaným mladíkem počala, a tak si dávala na čas. Však už měla leccos za sebou. Podle Hanky, která se často s lecčím svěřovala Mirkovi, měla Mary naposled nějakého již mírně plešatého pána, ženatého, otce dvou dětí. Matto pro ni musel být bezpochyby cucák.

Matto se vídal s Mary příležitostně u Mirka doma, když občas doprovázela Hanku. Nedělal ale žádné pokusy o bližší seznámení, protože pro něj byla trochu moc velkým soustem. Přesto na ni myslel, kudy chodil.

Časem se však vrátil oběma nohama zpět na pevnou zem a začal se věnovat otcovu předválečnému Contaxu, fotoaparátu s perfektní optikou, na kterém si jeho otec velmi zakládal. Lámal si hlavu tím, jak jej učinit vodotěsným. Otec sledoval synovo počínání s jistou dávkou nedůvěry, ale pozvolna se smiřoval s tím, že se jeho fotoaparát stane asi obětí experimentů. Nicméně bral podobné riziko pravděpodobně jako nutné zlo či pedagogický příspěvek k výchově. Syn však dovedl otcovu toleranci ocenit a snažil se zabudovat do svého výtvoru mnohem více bezpečnosti proti utopení, než by sám byl považoval za nutné.