Secrets of the Sprakkar

České vydání vyšlo ve spolupráci s Transatlantic Literary Agency Inc.

Energy rune by Alrún Nordic Design

Copyright © Eliza Reid, 2022

Translation © Alena Švomová, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-216-3

ISBN mobi: 978-80-7689-217-0

SPRAKKAR (množné číslo):

staroislandský výraz označující mimořádné nebo výjimečné ženy

výslovnost: SPRA-kar

(jednotné číslo: sprakki)

Poznámka autorky

JSEM PODNIKATELKA, SPISOVATELKA, mluvčí, matka, feministka, imigrantka a jsem provdaná za prezidenta Islandu. Ačkoli žádná formální role „první dámy“ neexistuje, plnění určitých povinností a funkcí se od manželky hlavy státu očekává, ne-li vyžaduje. Vzhledem k tomu bývají má veřejná prohlášení často předmětem analýz, chvály i kritiky. Při psaní této knížky jsem si toho byla vědoma.

Na Islandu je funkce prezidenta z velké části, byť ne výhradně, symbolická. Prezident je hlavou islandského státu. Jedná se o volený úřad, prezident má právo veta v oblasti legislativy a může sehrát vlivnou roli při utváření koaličních vlád. V čele vlády však stojí ministerský předseda a každodenní politické rozhodování je v rukou vlády a parlamentu. Prezident (a tedy ani já, jako jeho manželka, která se veřejně vyjadřuje) nemá žádnou politickou platformu, ani nepronáší k národu veřejná prohlášení ohledně rozpočtu, zákonů nebo politické strategie.

V mnoha zemích pronikla problematika genderové rovnoprávnosti do politiky a ovlivňuje legislativu týkající se různých oblastí od zdravotnictví po vzdělávání. Tady na Islandu se už však nedebatuje o tom, zda je genderová rovnoprávnost důležitým cílem, ale o tom, jak jí nejlépe dosáhnout. Abych parafrázovala někdejší americkou první dámu Hillary Clintonovou, genderová rovnoprávnost je záležitostí lidských práv, nikoli politiky. Tuhle svou knížku proto nevnímám jako prostor k obhajování politických názorů. To přenechám politikům.

Tato knížka je moderním portrétem země a jejích obyvatel složeným z rozhovorů v kombinaci s mými vzpomínkami a dojmy, jež mohou být nepřesné. Není ani dokonale vyčerpávající ani nezaujatá. Neprošla skupinovou diskuzí, neobrali ji o podstatu PR konzultanti, ani není uměle upravená do nudného lesku v tom duchu, jak by cynici mohli očekávat od někoho s nálepkou „první dámy“. Je to, jak doufám, svědectví o tom, jaký typ společnosti můžeme vybudovat, když budeme pozorně přistupovat k vytváření a zajišťování rovných příležitostí, zkušeností a odměn pro lidi všech genderů.

Poznámka k pravopisu: V islandské abecedě se samohlásky s přízvukem (á, í, ý atd.) zapisují samostatnými písmeny, s jasně danou výslovností, a v knížce jsem je zachovala. Islandština má navíc tři písmena, která většina jazyků nezná: æ, vyslovované jako „aye“ [aje], které jsem v knize zachovala; ð, vyslovované jako anglické „th“ ve slově although, jež jsem pro účely textu nahradila obyčejným písmenem „d“; a þ, vyslovované jako anglické „th“ ve slově think, které jsem tu nahradila písmeny „th“. Například jméno mého manžela Gudniho a jméno hlasatelky zpráv Thóry se tedy v islandštině píší jako Guðni a Þóra.

1. kapitola

Imigrantka na Islandu

Oči hosta vidí jasněji1

NA ISLANDU SE MÁ ZA TO, že když v nové práci začnete v pondělí, přinese vám to smůlu. Pátek je přijatelný, první den kalendářního měsíce (pokud nepřipadá na pondělí, samozřejmě) ještě lepší, ale pokud chcete v kariéře opravdu uspět, vyhněte se tomu začínat v pondělí.

Můj pracovní život na tomhle ostrově v severním Atlantiku tedy začal jedno říjnové úterý, kdy bylo zataženo a vytrvale foukalo od moře, jak tomu tady v říjnu často bývá. Protože jsem se mezi obyvatele Islandu zařadila před necelými šesti týdny, o žádném „pondělním pravidle“ jsem nevěděla. Do nové práce jsem se moc těšila, a když mi ředitel toho malého softwarového startupu, kam mě přijali jako marketingovou specialistku, sdělil datum nástupu, měla jsem pocit, že nejsem v pozici, kdy bych mohla navrhnout jinou možnost. Přece jen, měla jsem štěstí. Podařilo se mi získat práci, která souvisela s mými předchozími zkušenostmi, v zemi, jejímž jazykem jsem nemluvila a neznala tam prakticky nikoho kromě svého nastávajícího a jeho rodiny.

Na Island jsem se přestěhovala z lásky v roce 2003, když mi bylo sedmadvacet let. Než jsem na podzim roku 1998 potkala svého budoucího manžela, Gudniho Jóhannessona, sestávaly veškeré mé znalosti o této zemi z toho, že jsem poznala její vlajku, našla, kde leží na mapě, a věděla, že hlavním městem je Reykjavík (díky tomu, že jsem v osmdesátých letech strávila dlouhé hodiny u hry Where in the World is Carmen Sandiego na počítači Commodore 64). Nevěděla jsem, že už tenkrát byl Island považován za jedno z nejlepších míst na světě, pokud jste žena. Že jedinečná alchymie historie, lidí, přístupu a štěstí daly vzniknout zemi, která se pravděpodobně ze všech nejvíce blíží dosažení na zlatý prsten genderové rovnoprávnosti.

S Gudnim jsme se, dva cizinci z mnoha, potkali na fakultě Oxfordské univerzity v Anglii, na jedné z jejích kolejí, sv. Antonína, specializující se na mezinárodní studia. Gudni byl prvním Islanďanem, který chodil na tuto fakultu, a jedním z malé hrstky, která jich studovala na celé univerzitě. Mně, dvaadvacetileté Kanaďance z malé rodinné farmy v Ottawském údolí, připadala jeho tajemná národnost přitažlivá. Byl tichý, měl spoustu knih a jen málo dalších věcí, a nepil s takovým zanícením jako ostatní studenti (měla jsem tedy za to, že všichni Islanďané jsou takoví). Byl také vysoký, dobrácký a zřídka, ale o to ničivěji, používal ten nejsušší humor, kterým si dělal legraci sám sebe a který se vyrovnal humoru britskému.

Přes oceán do Anglie jsem se přestěhovala teprve před pár měsíci, poté co jsem v Kanadě získala bakalářský titul. Další studium jsem použila jako výmluvu, abych mohla vycestovat do jiné země, ještě víc se zadlužit a odložit jakékoli rozhodování o tom, jak chci vlastně naložit se svým životem. Moji kolegové se dělili zhruba na dvě skupiny. Byli tu jednak ti, kteří, stejně jako já, strávili celý svůj dosavadní život ve škole, byli dostatečně pilní na to, aby je přijali na jednu z nejprestižnějších světových institucí, ale čas si naplňovali nepochybně méně konstruktivním způsobem (nikdy jsem nechyběla při návštěvě hospody nebo na večerní partičce pokeru, a neobtěžovala jsem se ani jít si poslechnout stěžejní přednášku tehdejšího českého prezidenta Václava Havla, o kterou byl velký zájem, protože jsem věděla, že mě z ní nikdo nebude zkoušet). Někteří studenti byli naproti tomu zralejší. Mnozí z nich toho museli hodně obětovat, aby mohli studovat v Oxfordu: odejít z práce, usilovně šetřit, celé rodině obrátit život vzhůru nohama. Přišli, aby svou zkušenost využili na maximum.

Gudni se samozřejmě přednášky výše zmíněného disidenta z dob studené války nejen zúčastnil, ale navíc na akci dělal uvaděče. V každé knížce, bez ohledu na téma, si vždy nejprve přečetl rejstřík, pro případ, že by tam bylo heslo pro Island. Vystřihoval si novinové články o tématech tak rozmanitých, jako je historiografie a hrdinové sportu, a přepečlivě si je podle tématu zakládal do řady pořadačů – to kdyby je náhodou někdy ve vzdálené budoucnosti mohl využít do nějakého článku nebo projevu (což byla mnohem jasnozřivější činnost, než tehdy budoucí prezident tušil).

Toto chování a lehce prošedivělé vlasy na spáncích u mě vyvolaly podezření, že je o něco málo starší než já, možná už dokonce šestadvacetiletý stařík. Jednou o půlnoci, na domácím večírku v jednom zakouřeném suterénním bytě plném lidí, když jsem se pokoušela s tímhle interesantním, ale tichým chlapíkem trochu blíže seznámit, se jen tak mezi řečí zmínil, že v době pádu berlínské zdi studoval vysokou školu. Já jsem v roce 1989 byla v osmém ročníku.

„Takže kolik je ti let?“ zeptala jsem se, když jsem si uvědomila, že jsem jeho věk možná odhadovala příliš optimisticky.

„Je mi třřřicet,“ odvětil s úsměvem, vyslovil to trochu drnčivě, jako by mluvil islandsky.

Pamatuji si, že jsem si pomyslela: „To snad nemůže být pravda.“ Byla půlnoc. V koutě se spolu muchlovali nějací dva prostopášníci, kteří dost pravděpodobně ani navzájem neznali svoje jména. Vzduch byl plný cigaretového kouře. Nikdo, komu už je „třřřicet“, by určitě nikdy nebyl ochoten zůstat tak dlouho vzhůru v takovémhle prostředí. Přikývla jsem, usrkla piva a změnila téma.

„Co plánuješ o prázdninách?“

Byla teprve polovina listopadu, ale lidé už si na konec semestru rezervovali letenky domů.

„Vyrazím na návštěvu za dcerou,“ odpověděl nenuceně, jako by to bylo tak zjevné, že jsem se na to nemusela ani ptát.

Málem jsem pivo vyplivla. Samozřejmě, za dcerou. Pokud na světě najednou zavládl takový zmatek, že tu o půlnoci flirtuju s člověkem, který právě vstoupil do čtvrté dekády svého života, pak by bylo dokonale přirozené, že má doma na Islandu i dítě a rozkošnou severskou rodinku, ve které všichni drnčí jazykem a o které se celé ty dva měsíce, co ho znám, ani nezmínil. To poněkud hatilo (teď jsem byla v Británii, takže jsem nemohla po našem říct, že jen kazilo) moje plány ohledně flirtu s Vikingem. Konec hry, pomyslela jsem si, jako by tenhle rozhovor byl pouliční dětský fotbalový zápas a jeho osobní život auto, které vjede přímo do něj.

„Aha, jasně. A co za její matkou?“ dodala jsem si odvahy.

„Za tou nejedu,“ odpověděl, aniž by se mi přestal dívat do očí.

Zpátky ve hře.

Gudni byl první rozvedený z okruhu mých přátel. O své čtyřleté dceři nikdy předtím nemluvil, protože když se studenti poprvé potkají, v rámci nezávazné společenské konverzace nikoho nenapadne ptát se na děti, a on nebyl ten typ, který by o sobě mluvil více, než je nutné. V období mezi dvacítkou a třicítkou, kdy člověk prochází zásadním životním vývojem, získal první magisterský titul, stal se otcem, oženil se, v přátelském duchu se zase rozvedl a nakonec přesídlil do Anglie. Byl oproti mně starší o osm let, což v té době byla víc než třetina mého života, ale skutečnost, že jsme oba byli studenti, jako by nás stavěla naroveň. A dokázal mě rozesmát.

Na konci akademického roku už jsme tvořili pár. O osmnáct měsíců později jsme spolu žili v malém bytě v Hampshire, on si dělal doktorát a já pracovala na oddělení prodeje a marketingu pro jednu trochu snobskou, dvě stě let starou společnost, kde teprve nedávno přestali používat oslovení „madam“ a „paní“, aby je nahradili křestním jménem (měla jsem dojem, že titul „slečna“ si neoficiálně vyhradili pro rozvedené ženy a lesbičky). V pracovních dnech Gudni často vyrážel na dvouapůlhodinovou cestu vlakem a metrem do Veřejného archivu (současného Národního archivu) poblíž Kew hned za Londýnem, kde podrobně studoval záznamy o britsko-islandských vztazích. Já jsem pomáhala psát marketingové brožury o tom, jak poznat padělaná léčiva nebo luxusní zboží, a opravovala lidi, kteří se mě prakticky denně vyptávali, odkud ze Spojených států pocházím. Po večerech jsem se snažila naučit pár frází v islandštině, severském jazyce, který se za zhruba jedenáct století od osídlení ostrova změnil jen málo. Moje výukové CD mě učilo tak užitečné fráze jako Kde je vlakové nádraží? (na Islandu žádné vlaky nejezdí) a Kde je pláž? (malou částí této země prochází polární kruh).

Měla jsem plán – jakýs takýs. Gudni už dokončoval studia, dopisoval dizertaci o sto tisíci slovech věnovanou sporům ohledně rybolovu v severním Atlantiku ve dvacátém století, a pochopitelně se chtěl vrátit na Island, kde přicházel o velkou část dětství svojí dcery Rut (ačkoli nás pravidelně navštěvovala a on léto většinou trávil s ní na Islandu). Pokud máme být spolu, musí to být jedině na Islandu, alespoň do doby, než Rut vyroste. A pokud se tam mám s Gudnim odstěhovat, už tam zůstanu. Budu si tam muset zařídit svůj vlastní život, kromě toho, že budu jeho partnerkou. Nemůže to být žádná generální zkouška; nechtěla jsem, aby pro mě bylo snadné to partnerství vzdát, až si budu zoufat, že je v prosinci v deset hodin dopoledne tma, nebo že na večírcích nerozumím rozhovoru v islandštině. Pokud to má být nejdůležitější krok mého života, myslela jsem si, že by také bylo dobře, kdybychom se vzali a měli vůči sobě závazek podle zákona, dokud nás smrt nerozdělí.

Proto jsem jednoho slunečného březnového víkendu, jen pár měsíců předtím, než jsme se rozhodli, že odjedeme z Británie a začneme spolu nové dobrodružství na Islandu, když jsme na chvíli unikli každodenní rutině a vyšli si na procházku podél pobřeží v severním Cornwallu, požádala Gudniho o ruku a on žádost přijal. Propašovala jsem do kufru láhev šampaňského, kterou jsme vypili v penzionu podobném tomu ze seriálu Hotýlek, kde jsme byli ubytovaní. Pak jsme své zasnoubení oslavili konzumací smažené ryby s hranolky, kterou jsme si koupili s sebou ve vesnici na pobřeží. Druhý den řekla Gudnimu jeho potěšená matka do telefonu: „Doufám, žes to udělal, jak se sluší a patří!“ Skutečné okolnosti našeho zasnoubení jí přiznal až o několik měsíců později.

Došla jsem k závěru, že jestli se mám přestěhovat na ten vzdálený ostrov, jehož řečí nemluvím a nemám tam žádnou práci, pak bych mohla být i bez peněz a začít se vším úplně od nuly. Nechala jsem si tedy vyplatit akciové opce společnosti, kde jsem pracovala, a naplánovala si stodenní výlet, na který vyrazím sama. Vydám se po Transsibiřské magistrále přes Rusko a střední Asii a zakončím to šestitýdenním putováním po jihovýchodní Asii.

NA ISLAND JSEM SE PŘISTĚHOVALA 19. srpna 2003, téměř na den přesně deset let předtím, než se mělo narodit mé čtvrté dítě. Zatímco já jsem žila z toho, co unesl můj patnáctikilový batoh, pila mangové lasí, jezdila na velbloudech a spala pod moskytiérou, Gudni odevzdal svou doktorskou práci a našel nám pronájem malého jednopokojového bytu ve čtyřposchoďové budově poblíž Islandské univerzity v centru Reykjavíku. Rut, které teď bylo devět let, u nás každý druhý víkend přespávala na rozkládacím gauči.

Pár dní poté, co jsem se přistěhovala, si Gudni v místních novinách všiml inzerátu na místo marketingové specialistky ve společnosti, kde byla pracovním jazykem angličtina. Místo jsem získala a nastoupila právě v to větrné říjnové úterý. Po pouhých šesti týdnech v zemi jsem měla to štěstí najít dobrou pozici, která nám zajistila finanční podporu v době, kdy Gudni nastoupil na univerzitě jako postdoktorand ve výzkumu. Také jsem se začala intenzivně, osm hodin týdně, učit islandštinu. Zjistila jsem, že deštník, který v Británii patřil k mé nezbytné výbavě, můžu nadobro odložit – islandskému větru nedokázalo nic odolat. Koupila jsem si průkazku na autobus, který mě vozil do práce a z práce (většinou s dalšími imigranty, staršími lidmi, středoškoláky nebo těmi, kteří z toho či onoho důvodu neměli řidičák). Obdivovala jsem dlouhé podzimní západy slunce nad zálivem Faxaflói a po probuzení se dívala, jak padá sníh na horu Esja, tyčící se nad městem.

Byla jsem uprostřed období, kdy člověk prožívá nadšení a těší se i z prvních kulturních šoků, kdy je všechno nové a vzrušující. Stěhovala jsem se z lásky, to ano, ale teď jsem si tu vydělávala a zároveň se učila jazyk a začínala získávat svůj vlastní důvod pro život na Islandu. Už mi bylo jasné, že přijdou chvíle, které si vyžádají jistou trpělivost a vytrvalost, ale že se mi tam bude líbit.

VE STARTUPECH ČASTO DOMINUJÍ MUŽI a v oblasti vývoje softwaru to platí dvojnásob. Když jsem tehdy na podzim před skoro dvěma desítkami let do té firmy přišla, byla jsem tamní patnáctý zaměstnanec a čtvrtá žena. Firmu založili bývalí pracovníci letecké společnosti Icelandair a navrhovala software pro aerolinky. Bylo to ideální prostředí pro první krůčky přerodu z cizinky v Islanďanku. Přešla jsem z čaje s mlékem na silnou černou kávu, z kancelářských kostýmků a bot na podpatku na khaki kalhoty a bavlněná trička. S tím, jak dny byly stále kratší a kratší, kolegové tolerovali moje brblání a stížnosti na nadcházející zimní temnotu. Jako celoživotní obyvatelé nejsevernějšího hlavního města na světě, kde zeměpisná šířka způsobuje extrémní posuny v počtu hodin denního světla, od prakticky čtyřiadvaceti hodin v červnu až po oficiální východ a západ slunce v 11.22 a 15.29 jednadvacátého prosince, si byli vědomi, o kolik horší to ještě bude (tma i moje brblání!). Navzdory tomu, že jsem ještě příliš dobře neznala jazyk, mě pokládali za součást týmu a vítali mě jako členku skupiny lidí, kteří dělali něco zábavného, zajímavého a nového. Vykazovala jsem dostatečné známky mimoňství na to, abych zapadla mezi programátory, byla jsem dostatečně nenucená, abych zapadla mezi muže, a dostatečně mladá, abych měla chuť vyrazit v pátek večer na drink. Měli jsme malou kuchyňku, v níž jsme si mohli sami připravovat obědy, a místnost s polštáři a DVD přehrávačem, kde mohli zaměstnanci nechat své děti v den, kdy byla zavřená škola. To bych na svém pracovišti v Británii nikdy nenašla.

Naše ředitelka byla jednou ze čtyř žen ve firmě. Měla zkušenosti s bankovnictvím, ale tady dělala hlavní ředitelku, finanční ředitelku, personální ředitelku a zastávala spoustu dalších funkcí, včetně povinnosti informovat o veškerém vývoji správní radu. Správní rada se scházela vždycky jednou za několik měsíců v naší jediné konferenční místnosti, na závěr pracovního dne. Čítala asi pět lidí, kteří usrkávali silnou kávu a pochutnávali si na místním pečivu, které se při té příležitosti objednávalo.

Předsedkyní rady byla téměř čtyřicetiletá žena jménem Halla Tómasdóttir. Několik let strávila v americkém korporátním světě a na Island se vrátila využít různé pracovní příležitosti v oblasti obchodu a financí a založit rodinu. Poprvé jsem se s ní setkala, když jsem prošla kolem konferenční místnosti, kde se právě konala jedna ze schůzek správní rady. Nedávno se vrátila z mateřské dovolené s druhým dítětem, které právě kojila, zatímco schůzi předsedala. V tomhle testosteronem nabitém prostředí nikdo nehnul ani brvou, nikdo nepronesl žádný „vtip“ a nejméně jeden mužský člen rady později děťátko houpal na klíně, zatímco Halla mluvila k nějakému programovému bodu.

Ještě téměř o dvě desítky let později mi ten obrázek zůstává živě v paměti. Pokud se takový kontakt mezi matkou a dítětem na pracovní schůzce pokládal za přirozený, zdravý a naprosto ničím nezajímavý moment, dokázala bych tu vydržet temné zimy, větrné počasí i mizernou nabídku čerstvé zeleniny v obchodech. Ještě mi nebylo třicet, neměla jsem děti ani starosti, byla jsem v životě spokojená a měla zatím ohromné štěstí, ale také jsem věděla, že na mě bude stále víc doléhat společenský tlak mít rodinu, rozvíjet kariéru a přispívat k normě toho, čeho by měly dosáhnout vzdělané ženy ze střední třídy jako já, nebo se přinejmenším touto normou řídit. Bylo ale možné, že jsem zakotvila v zemi, kde by snad ženy s trochou štěstí mohly mít všechno dohromady?

Na konci jednoho srpnového dne téměř o rok později – dost možná, že to bylo nějaké to prokleté pondělí – si mě ředitelka zavolala do kanceláře a řekla mi, že firma potřebuje snížit rozpočet. A tak jsem skončila – rána pod pás a propuštění. V následujících měsících byla Halla jedním z mnoha lidí, na které jsem se mohla obrátit ve snaze zvýšit si sebeúctu a najít si nové zaměstnání. Tato výzva se ukázala jako mnohem složitější, když jsem jí na Islandu čelila podruhé. Po celé ty roky jsme zůstaly příležitostně ve spojení. Napsala jsem její medailon, poté co jsem změnila kariéru a pracovala jako novinářka pro časopis Iceland Review, a žádala jsem ji o radu, když jsme s mou kamarádkou spouštěly vlastní projekt, Islandské sympozium spisovatelů. Vždycky mě povzbuzovala a pomáhala mi. Naše cesty se křížily i nadále.

KDYŽ JSEM SE JAKO TROCHU PODIVÍNSKÉ DÍTĚ učila vlajky a hlavní města států, usoudila jsem, že pokud jsou si vlajky Islandu a příbuzných severských států – Dánska, Norska, Švédska a Finska – tak podobné, musí totéž platit i o jejich obyvatelích. Bude jich nejspíš pár milionů, možná až deset milionů? Ve skutečnosti má Island jednu z nejméně početných populací mezi nezávislými státy. Na Nový rok 2021 to dělalo pouhých 368 792 obyvatel,i dost málo na to, aby i zaokrouhlení na nejbližší tisícovku udělalo naší společnosti medvědí službu. Za tu dobu, co v této zemi žiju, vzrostla její populace o více než čtvrtinu.

Zemím s menším počtem obyvatel než Cleveland, Ohio nebo Bristol ve Velké Británii se odpouští, že trpí komplexem malého národa. (Já jsem vyrostla v Kanadě, která navzdory své rozloze a počtu obyvatel trpí komplexem malého národa také – kvůli blízkosti výrazně většího souseda na jihu –, proto cítím k trápení Islanďanů v podstatě přirozené sympatie.) Na Islandu se komplex malého národa projevuje značným zájmem o to, s jakou frekvencí se v zahraničních médiích objevují zmínky o této zemi, nebo co si o ní i ta nejméně význačná celebrita myslí na základě zážitků ze své návštěvy („Jak se vám líbí na Islandu?“ je tou nejpředpojatější otázkou, na jakou může návštěvník odpovídat, a mělo by se s ní nakládat ve stejném duchu jako s otázkou „Nevypadám v tom tlustá?“).

Jako malý národ můžete jen stěží často skórovat v mnoha celosvětových žebříčcích. Ve skutečnosti se Island z globálních hodnocení často vynechává jednoduše proto, že dostupná data nejsou dostatečně rozsáhlá, aby se do nich dala zahrnout. Pokud dosažení sedmimístného počtu obyvatel potrvá ještě desítky, ne-li stovky let, nejlepším (a také nejčastějším) způsobem, jak ukázat trochu národní hrdosti, je odvolávat se na statistiky per capita. Máme vysoký hrubý domácí produkt, rozsáhlé investice do kultury a významně přispíváme k mezinárodnímu rozvoji – přepočteno na hlavu. V roce 1955, když Halldór Laxness získal Nobelovu cenu za literaturu, se stal Island zemí s nejvyšším počtem držitelů Nobelovy ceny za literaturu na hlavu.2 (Pokud jste o Halldóru Laxnessovi nikdy neslyšeli, nevyveďte prosím žádného rodilého Islanďana z míry tím, že byste mu to přiznali.) Už se nemůžeme dočkat, až získáme svou první zlatou olympijskou medaili v historii a rázem poskočíme na první místo ve statistikách na hlavu pro tuto sportovní událost. Samozřejmě máme nejvíce statistik na hlavu ze všech zemí – na hlavu.

Existuje však několik odvětví, ve kterých Island skutečně a bez diskuze vede. A ještě lépe, jsou to odvětví, na nichž skutečně záleží. Řadím se mezi příslušníky jednoho z nejšťastnějších národů na Zemi. Island stále stoupá v evropském žebříčku zemí přátelsky nakloněných LGBTQIA+ organizace Rainbow Europe.ii Je to nejmírumilovnější země na světě – nepochybně tomu nahrává i skutečnost, že nemá žádnou armádu.

V těchto a dalších ukazatelích obecných životních standardů my Islanďané neustále přátelsky soupeříme s ostatními severskými zeměmi. Všech pět zemí se například objevuje v první desítce seznamu nejšťastnějších států světa (Spojené státy, Velká Británie i Kanada v této první skupině chybí, ačkoli do první dvacítky se všechny vešly). I když má každá ze severských zemí vlastní typickou kulturu, historii a jazyk,3 sdílíme dost společných hodnot a vazeb, takže v mezinárodním dění mnohdy působíme jako jeden celek. Zejména Island často tvoří svoji legislativu na základě již existujících zákonů jiných severských států nebo Evropské unie. Pokud ale přijde řeč na sport, už se na to vůbec vsadit nedá. Jen málo věcí je pro Islanďana tak vzrušujících jako sledovat, jak některý z našich národních týmů v nějaké soutěži poráží Dánsko (které Islandu vládlo od 14. století až do roku 1944).iii

Ale to, čím si tento ostrov vysloužil reputaci místa, tak pověstného svou kvalitou života, je však spíše stav genderové rovnoprávnosti. Pátý cíl udržitelného rozvoje OSN, zaměřený na dosažení genderové rovnoprávnosti a posílení postavení žen, má ukončit diskriminaci, eliminovat násilí a a škodlivé postupy na bázi pohlaví, zajistit zapojení žen do pracovní síly a přístup ke zdravotní a reprodukční péči. Další a další studie znovu a znovu ukazují, že čím větší genderová rovnoprávnost ve společnosti vládne, tím šťastnější a delší je život a tím větší je i ekonomická prosperita všech jejích členů.iv A alespoň podle Světového ekonomického fóra patří Islandu několik posledních let v řadě trofej pro zemi, která se tomuto ideálu přiblížila nejvíce.v Seznam řadí země podle toho, nakolik se jim daří snižovat rozdíl mezi pohlavími v oblasti zaměstnanosti, vzdělávání, zdraví a politiky. Ostatní severské země nám šlapou na paty, nebo jsou v některých ohledech před námi.vi Ale jednoduše řečeno, pokud posuzujeme podle těchto měřítek, představuje Island na celé planetě nejlepší zemi pro ženy, a pokud se má nějaké zemi nakonec podařit genderové rovnosti dosáhnout, má k tomu Island nejspíš výborně „našlápnuto“.

Jako společnost už jsme na Islandu překročili zlomový bod a neptáme se, jestli je genderová rovnoprávnost důležitá nebo zda má smysl, ale přešli jsme k debatě o tom, jak jí dosáhnout. Tomu odpovídá i skutečnost, že má Island nejvyšší stupeň zapojení žen v zaměstnání. Společenské stigma ohledně samoživitelek a samoživitelů nebo mladých matek je minimální nebo nulové. Policie má vrchní velitelku a státní církev biskupku. Při slavných volbách v roce 1980 si země vybrala první demokraticky zvolenou ženskou hlavu státu na světě a v roce 2009 se ujala funkce první šéfka parlamentu hlásící se otevřeně k lesbické orientaci. Islandská divize Organizace Spojených národů pro genderovou rovnoprávnost a posílení postavení žen UN Women věnovala po několik let nejvyšší příspěvky na globální fond – ve skutečném smyslu, nikoli per capita – z převážné části díky počtu pravidelných měsíčních dárců a četných kreativních fundraisingových kampaní.

Islanďané, mezi které se počítám i já sama, jsou na tyto úspěchy právem hrdí, všichni ale víme, že nás čeká ještě spousta práce. Tento subarktický ostrov není pro ženy rájem; patriarchát je i zde silný a hluboce zakořeněný. Například navzdory zákonům o genderových kvótách pro podnikové správní rady nemá země stále žádné výkonné ředitelky ve společnostech, které obchodují na Islandské burze. Azylový dům pro ženy v Reykjavíku bývá plně obsazený a během pandemie COVID-19 se zvýšil počet hlášení o domácím násilí. Když tedy chválíme dosavadní úspěchy, síla se skrývá ve slovíčku „ale“. Uvědomit si stále přítomné výzvy je prvním krokem k jejich odstranění, a nijak to neumenšuje významné pokroky, kterých jsme společně už dosáhli. Právě tato normalizace hodnoty genderové rovnoprávnosti napříč všemi aspekty společnosti je pro mě jako pro imigrantku tak pozoruhodná – jak praví jedno islandské rčení, „oči mého hosta vidí jasněji“.

POTÉ CO MĚ PROPUSTILI z práce, měly moje „oči hosta“, které tak blaženě sledovaly ženu, jak kojí své dítě na schůzi správní rady, potíž zaměřit se znovu na to pozitivní. Vyplňovala jsem nesmírné množství žádostí o zaměstnání, ale protože jsem si zatím úplně neosvojila jazyk, najít práci na plný úvazek bylo složité. Abych nezahálela, sbírala jsem náměty na články pro nové anglickojazyčné noviny, The Reykjavik Grapevine, a věnovala se tématům jako hudební soutěž Eurovize, kde se v hlavním městě nechat ostříhat, a nakonec jsem psala i recenze různých restaurací (to bývala má oblíbená zadání, protože jsem se mohla zadarmo najíst v luxusních podnicích). Díky tomu jsem získala zaměstnání – na částečný úvazek, ale pravidelné – jako autorka v Iceland Review, nejstarším anglicky psaném časopisu v zemi, jehož tým sestavoval i časopis Atlantica, tehdejší magazín pro cestující letecké společnosti Icelandair. Ve dnech, kdy jsem nebyla v práci, jsem na volné noze pracovala na různých projektech, které obvykle souvisely se psaním nebo korekturami anglického vydání. Během pár let, kdy jsem byla profesně úplně na dně, jsem byla svou vlastní šéfovou, podílela se na projektech, které jsem milovala, pravidelně jsem cestovala po Islandu a na různé destinace společnosti Icelandair v Evropě a Severní Americe. Koncem roku 2008 jsem měla dost práce na to, abych se rozhodla svůj rostoucí byznys sloučit pod jednu společnost, a během posledního zářijového týdne toho roku jsem si ji zaregistrovala.

O deset dní později se zhroutily tři největší islandské banky, hodnota místní měny prudce klesla a národ se ocitl v dosud nejhorší ekonomické recesi (do pandemie COVID-19) a stal se jednou z prvních a nejviditelnějších obětí ohromného ekonomického úpadku toho roku na světě – přezdívalo se mu jednoduše Krach. Ačkoli jsem, spolu s desítkami tisíc dalších lidí po celé zemi, přišla o zaměstnání, práce na volné noze mi přibývalo, protože společnosti přecházely s důležitými úkoly od stálých zaměstnanců k externistům.

Island se z finanční katastrofy vzpamatoval pozoruhodně rychle, k čemuž v nemalé míře přispěl i dramatický nárůst turismu v zemi. V roce 2015 byla plně uhrazena nouzová půjčka Mezinárodního měnového fondu, urovnaly se vzájemné vztahy se zeměmi, které poškodil bankrot našich bank, a země sklidila poněkud pochybnou chválu za uvěznění několika bankéřů – celkově pozoruhodný vývoj od stavu na prahu katastrofy k ekonomickému růstu. I já jsem se dál profesně vzpamatovávala: dostala jsem nabídku stát se redaktorkou nového magazínu pro cestující aerolinek z produkce Icelandair, více zaměřeného na Island, a o několik let později jsem spolu s kamarádkou vytvořila jakési útočiště pro všechny, kteří milují psané slovo – Islandské sympozium spisovatelů se stalo pravidelnou akcí v islandském kulturním kalendáři.

Cítila jsem, že stejné štěstí mám i v osobním životě, nemalým dílem díky politice příznivé vůči rodině, která je na Islandu normou. S Gudnim jsme se vzali roku 2004 a nastěhovali se do maličkého, téměř sto let starého žlutého dřevěného domku v západní části centrálního Reykjavíku, od moře, co by kamenem dohodil (nutno přiznat, že ve městě, jehož valná část leží na poloostrově, od něj člověka nikdy moc nedělí). Manžel získal místo vyučujícího na Univerzitě v Reykjavíku, během Krachu o ně přišel, a nakonec našel učitelskou pozici s výhledem definitivy na katedře historie na Islandské univerzitě a ve stejném období napsal několik kriticky oceněných knih. Já jsem pracovala na získávání dovedností v psaní o cestování, sedm týdnů v roce 2006 jsem strávila sama s batohem na zádech na výpravě po západní Africe a v místních novinách jsem o své cestě publikovala několikadílný cyklus příspěvků.

Do měsíce po návratu z téhle dobrodružné cesty jsem byla těhotná. Skoro celých následujících osm let jsem pak strávila tím, že jsem čekala nebo kojila čtyři děti, které přišly na svět v téměř přesných dvouletých intervalech. To by bylo jen těžko možné, a nebylo by to ani žádoucí, nebýt štědrých rodičovských příspěvků, na které jsme Gudni i já měli nárok, i když jsme byli na volné noze, a díky bohatě dotované péči o děti od okamžiku, kdy skončila rodičovská dovolená. Když jsme své nejmladší dítě, a první dceru, svěřili zhruba v jednom roce od 8 do 16 hodin do péče licencované chůvy, platili jsme za ni celkový poplatek asi čtyři sta dolarů měsíčně, včetně dvou teplých jídel a svačin. Díky městskému opatření „sourozenecké slevy“ stála školka pro jejího tříletého bratra o 75 procent méně, než je běžná, již dotovaná cena, a kromě nákladů na jídlo byla zdarma pro našeho pětiletého syna. Také kroužky nebo družina pro našeho nejstaršího, který chodil tehdy do druhého ročníku, byly bezplatné.

Šťastně a ospale jsme s Gudnim proklopýtali těmi roky raného rodičovství v oparu dětských přesnídávek, látkových plenek a rozbitého vybavení domácnosti. Po několika letech pravidelných, ale nedostatečných příjmů získal své vysněné místo na univerzitě, a já byla nadšená, že můžu vést Islandské sympozium spisovatelů a pravidelně psát. Nakonec jsme se smířili se skutečností, že náš malý žlutý domek o 110 metrech čtverečních bude brzy pro naše divoké potomstvo trochu těsný, a vzali jsme si druhou hypotéku na větší dům k rekonstrukci, vzdálený jen deset minut chůze. Když opadl stres a zmatek ze stěhování a z přesunů všech čtyř dětí do různých škol a předškolních zařízení, usadili jsme se – a přísahali si, že se až do stáří už nikam stěhovat nebudeme.

PREZIDENTSKÉ VOLBY NA ISLANDU se konají každé čtyři roky, poslední červnovou sobotu. V roce 2016, kdy se očekávalo, že se tehdejší prezident, třiasedmdesátiletý Ólafur Ragnar Grímsson, o svůj úřad nebude ucházet pošesté v řadě, se objevil značný počet zájemců, kteří oznámili záměr jej nahradit. Komentátoři veřejného dění v Reykjavíku věnovali nemalé množství času rozebírání různých předností potenciálních uchazečů a předpovědím, kdo další by se mohl voleb účastnit. Gudni, který v té době psal knihu o historii prezidentské funkce na Islandu, byl požádán, aby vystoupil jako neutrální odborník v pořadech o aktuálním dění a pohovořil o tehdejších politických záležitostech. Snad, uvažoval plný naděje, si ho dokonce zavolají, aby analyzoval výsledky přímo večer po volbách.

Jak se ukázalo, jeho chvíle televizní slávy nastala již o něco dříve. Třetího dubna zveřejnil konglomerát mezinárodních zpravodajských společností záležitost známou jako Panama Papers neboli Panamské dokumenty, která poukázala na účast různých vůdčích osobností politiky a podnikání v zahraničních daňových rájích. Jednou z osob označených v dokumentech byl také islandský ministerský předseda, Sigmundur Davíd Gunnlaugsson, který se svou manželkou vlastnil firmu registrovanou na Britských Panenských ostrovech. Ačkoli to podle islandských zákonů nebylo nelegální, lidé měli stále v živé paměti ekonomický rozvrat Islandu, a před islandským parlamentem, Althingem, se následujícího dne začali shromažďovat protestující a žádat změnu.

Místní televizní stanice přerušily pravidelné vysílání, aby informovaly o protestech a jejich významu. Rezignuje ministerský předseda? Odstoupí z funkce další veřejně činné osoby, na které skandál poukázal? Nabízí islandská ústava jiné východisko? Mohl by prezident sehrát nějakou roli ohledně požadavku na rezignaci ministerského předsedy? Debata si žádala účast experta, který by problematiku srozumitelně analyzoval a nepodléhal by té či oné politické straně.

Čtvrtého dubna se Gudni Jóhannesson, profesor historie, pětinásobný otec a odborník na otázky prezidentství, objevil v televizi, aby spolu s dalšími šest hodin komentoval nastalou situaci.

Pak u nás začal vyzvánět telefon.

Ačkoli svůj záměr ucházet se o úřad prezidenta oznámilo několik vynikajících osobností, v okamžiku, kdy bylo najednou jasné, že tato, jakkoli z velké části reprezentativní, role s sebou v rámci ústavy nese i určité pravomoci a že těmto pravomocem je třeba dobře rozumět, uvidělo mnoho lidí na obrazovce tohoto bystrého muže s rozvážným vyjadřováním a nabyli přesvědčení, že právě on je možná tím pravým člověkem pro tuto funkci. Během několika dnů se příval e-mailů, facebookových zpráv a telefonických hovorů od cizích lidí změnil z pramínku na plynulý proud. Všichni Gudniho přesvědčovali, aby udělal krok, o kterém předtím nikdy vážně neuvažoval, a ucházel se o veřejnou funkci.

Šest týdnů před volbami, na mé čtyřicáté narozeniny, kdy jsem po jeho boku stála já a všech jeho pět dětí, oznámil Gudni v přeplněné koncertní síni, že své jméno zařazuje na seznam uchazečů o úřad islandského prezidenta.

Funkci aktuálně nikdo neobhajoval a usilovalo o ni více kandidátů než kdykoli předtím – a fázi, kdy bylo třeba posbírat nominace po celé zemi, aby se jejich jména mohla objevit na volebním lístku, jich překonalo devět. Z těchto devíti byli čtyři muži a tři z nich trvale získávali přes deset procent hlasů potenciálních voličů. Všechny ženy s výjimkou jedné sklízely v průzkumech méně než jedno procento podpory. Tou výjimkou, jejíž jméno bylo na konci března toho roku, kdy oznámila záměr kandidovat (volby byly naplánované na 25. června), všeobecně málo známé, ale jejíž preference trvale stoupaly až do chvíle, kdy skončila na druhém místě za Gudnim, nebyl nikdo jiný než Halla Tómasdóttir, někdejší předsedkyně rady ve společnosti, kde jsem pracovala svůj první rok na Islandu. Dcera, kterou tehdy kojila na schůzi, už byla ve věku dospívání.

S Hallou jsme se během těch hektických týdnů několikrát osobně setkaly, navzdory momentální konkurenci pokaždé v přátelském duchu. (Pomohlo také to, že jsme se Gudni i já dobře znali se třetím z vedoucích kandidátů, spisovatelem Andrim Snærem Magnasonem.) Na Islandu může někdy člověku připadat, jako by žil na rozptýlené vesnici obklopené úchvatnou přírodou. Vést kampaň ve volbách do nejvyššího úřadu v zemi po boku kandidátů, které i takový přistěhovalec jako já znal už několik let, se zdálo příhodné.

Můj život se nenávratně změnil 25. června 2016, kdy Gudni v prezidentských volbách zvítězil se ziskem 39,1 procenta hlasů před Hallou na druhém místě s 27,9 procenta, a 1. srpna nastoupil do úřadu. Když jsme v rámci kampaně jezdili po celé zemi, pořádali mítinky, potřásali si s lidmi rukama, ochutnávali zákusky s krémem a silnou kávu, měla jsem jen mlhavé ponětí o tom, co by mohlo přijít.

Smršť následujících pěti týdnů mezi zvolením a inaugurací jsme strávili v jakémsi mezistavu, kdy jsme opouštěli svá stará zaměstnání (nebo přinejmenším on), svůj domov a svou anonymitu a vydávali se vstříc budoucnosti, kterou jsme zatím sotva zahlédli v televizi nebo o ní četli v novinových článcích. Našemu volebnímu týmu práce končila tím, že jeho kandidát získal nejvyšší počet hlasů, a zaměstnanci prezidentské kanceláře, kteří zůstali na svých místech a měli přejít pod nové vedení, pro nás ještě nepracovali. V tomto období jsme poskytli desítky rozhovorů a vyhověli mnoha dalším žádostem médií, pronajali svůj dům, našli dětem nové školy, rozhodovali se, jestli do soukromé části prostorného prezidentského sídla potřebujeme nový nábytek, a snažili se děti připravit na blížící se změnu.

Tehdy, stejně jako teď, jsem pokračovala ve své vlastní práci. V islandštině se mi říká forsetafrú, což se překládá jako manželka prezidenta. Nikdo mi nenavrhl používat neutrální výraz forsetamaki – choť prezidenta nebo prezidentky. V angličtině nesu obecně označení první dáma, protože je to jasně srozumitelný termín, a ačkoli na to poukazuje, neobsahuje explicitně význam „něčí manželka“.

Pravdou však je, že být první dámou není zaměstnání. Za tuto pozici se nepobírá plat, nejsou pro ni vyhrazeni žádní zaměstnanci, není s ní spojen nárok na příspěvek na ošatné ani na penzi. Nebyla jsem do žádné pozice zvolena. Prezidentská kancelář ale pomáhá zařizovat lety a schůzky, kterých se účastním (pouze ze svého titulu první dámy). Mám vlastní vizitky a hlavičkový papír a přístup k malé kanceláři v prezidentské úřadovně, kdybych se rozhodla tam pracovat. Je to obrovská čest a privilegium a každý den se ze všech sil snažím ze svého titulu své nové domovině prokázat co nejlepší službu.

S touto rolí jsou spojena určitá očekávání, z nichž mnohá odpovídají spíše éře, kdy si místo na slunci nárokovali výhradně muži, a ženy, které „stály za nimi“, podporovaly rozmary svých manželů. Jsem teprve šestou první dámou od roku 1944, kdy země získala nezávislost na Dánsku. První tři manželky, zastávající tuto funkci do roku 1980, byly všechny respektované ženy, které na sebe roli první dámy vzaly ve velmi tradičním smyslu své doby. Obvykle se nevystavovaly zrakům veřejnosti a ukazovaly se jen jako dokonale načesané hostitelky na velkých společenských recepcích nebo při státních návštěvách. Během šestnáctiletého funkčního období jediné dosavadní islandské prezidentky nikdo nezastával roli „prvního pána“.

Když se v roce 1996 stal prezidentem Ólafur Ragnar Grímsson, jeho populární manželka, Gudrún Katrín Thorbergsdóttir, se věnovala nejrůznějším problémům, například drogové závislosti mládeže, a získala si tím velké uznání. Podlehla však rakovině pouhé dva roky poté, co její manžel nastoupil do úřadu.

Ólafur Ragnar se o pět let později oženil s druhou manželkou Dorrit Moussaieffovou. Dorrit, která se stejně jako já narodila a vyrůstala v zahraničí, byla spontánní a přátelské povahy a Islanďané si ji oblíbili. V době, kdy byla první dámou, nadále pracovala pro klenotnickou firmu své rodiny se sídlem v Londýně, a v pozdějších prezidentských letech svého manžela trávila většinu času mimo Island.

Také já jsem se dál věnovala vlastním projektům, včetně psaní této knihy a vedení své firmy. Proč bych si nakonec měla hledat novou práci jen kvůli tomu, že mého manžela do nějaké vybrali? Toto rozhodnutí rozpoutalo určitou veřejnou diskuzi, ale naprosto převážná část zpětné vazby byla vždy příznivá: na progresivním Islandu, kde se ambice dosáhnout genderové rovnoprávnosti stala normou, se má samozřejmě choť hlavy státu věnovat vlastním záležitostem.

OD POČÁTEČNÍCH VZPOMÍNEK na ženy, které bez potíží působí v oblastech, kde podle mých zkušeností dominovali muži, po skutečnost, že jsem měla čtyři děti ve věku do šesti let a v předvečer ničivého ekonomického kolapsu založila svou vlastní firmu, jsem získala privilegium užívat si, jaké to je být ženou žijící v zemi s pravděpodobně největší genderovou rovnoprávností na světě. Relativně nedávno jsem se naučila využívat své nečekaně získané postavení první dámy k tomu, abych pomohla modernizovat očekávání týkající se jedné přežité role a přidala hlas a perspektivu dalšího přistěhovalce ohledně boje o rovnoprávnost.

Tato knížka je skutečně v mnoha ohledech mým milostným dopisem Islandu – půvabně nedokonalé zemi, společnosti, která neustále pracuje na svém zlepšení, kde se daří debatám a kde nás v době krizí obklopuje solidarita a empatie. Národu, kde ženy nepřestávají usilovat o rovnost a kde většina z nás po většinu času cítí pro tyto ambice podporu. Zemi, kterou s hrdostí nazývám svým domovem, kde se mi dařilo v podnikání a kde jsem se naučila využívat svůj hlas, když mi osud dopřál veřejné postavení, a kde věřím, že naše úspěchy dosažené dnes povedou k ještě větší rovnoprávnosti pro budoucí generace, a také, že poslouží jako inspirace lidem z celého světa.

Můj příběh sám o sobě ale dokonale nevystihuje, jaké radosti a výzvy ženám na tomto ostrově v severním Atlantiku život přináší. Chci prozkoumat, co v islandské společnosti tolik napomáhá zlepšování života dívek a žen – a tedy i mužů, chlapců a také nebinárních lidí. Protože je jisté, že tato poučení je možné aplikovat jinde, k inspiraci obyvatel ve Vancouveru i Vermontu, v Dundee i Dallasu.

Pocházejí přísady potřebné k dosažení úspěchu už z dávných časů slavných ság – stovky let starých příběhů zapsaných v kronikách, ve kterých se objevují mnohé neústupné ženy –, nebo sahají jen do nedávnější minulosti roku 1980 ke zvolení Vigdís Finnbogadóttir, první demokraticky zvolené ženské hlavy státu? Je to záležitost, kterou bychom měli připisovat vládní politice, jako je štědře dotovaná péče o děti a státem hrazená rodičovská dovolená pro oba rodiče; nebo bychom měli přihlížet spíše k tomu, proč tato společnost vyvíjí tlak na vytváření nových zákonů, jako nedávné pozměňovací návrhy na kodifikaci práv transgenderových a nebinárních osob? A co liberální přístup k rodinám s jedním rodičem a sexualitě obecně, nebo k širší definici maskulinity? Kolik toho můžeme přisuzovat malé, soudržné společnosti, v jejímž středu stojí rodina a kde musí každý zastávat mnoho profesních rolí, aby země prosperovala? A co se můžeme naučit z nedávného přílivu přistěhovalců, kteří na Island přinášejí nové zkušenosti a kulturní pozadí, ale kteří tu čelí vlastním jedinečným výzvám?

Je jisté, že nezávislé, neochvějné a odhodlané ženy, které v této společnosti zanechaly za ta dlouhá století stopu, inspirovaly své dnešní následovnice, zejména svou smělostí a přesvědčením, že každý z nás může sehrát určitou roli při vylepšování svého společenství. Island je zemí, kde se s oblibou vyprávějí příběhy, a mnoho současných Islanďanů bylo odkojeno ságami o hrdinství žen, o důvtipu těch, kdo se mstily za křivdy, a o odhodlání těch, kdo navzdory všemu bojovaly za své principy.

V této knize hovořím s desítkami mimořádných islandských žen nebo o nich vyprávím. Tyto sprakkar, abych použila správné staroislandské označení, pocházejí ze všech historických epoch, životních cest a oblastí země. Mnoho z nich mému radaru uniklo, ale jejich prožité zkušenosti přesto pomáhají zachytit obraz společnosti, která si cení ambicí na genderovou rovnoprávnost a snaží se ji posílit. Jsou to ženy jako vy a já, jako ženy, které známe. Společně vykreslují obraz života v zemi, kde je genderová rovnoprávnost už na dosah – mučivě blízko cílové čáře, která není pevně daná –, a kde přesto přetrvávají časté demoralizující a škodlivé překážky. Ať první dáma, farmářka, přistěhovalkyně, slavná fotbalistka, komička, starostka nebo sexuální poradkyně, všechny jsme Islanďanky, které sdílejí své příběhy a chápání toho, díky čemu umožňuje tato země tolika lidem zažívat takovou rovnost. A odhalujeme tajemství, jak můžeme posilovat, podporovat a vyzdvihovat tyto sprakkar, které žijí v nás samotných a v našich komunitách, abychom mohli všichni svým dílem přispět k dosažení genderové rovnoprávnosti, bez ohledu na to, kde žijeme.

1 Glöggt er gests augað, „Oči hosta vidí jasněji“, je islandské rčení, které znamená, že ti, kdo jsou v nějakém prostředí noví, nebo jsou tam hosty, vidí věci zřetelněji než ti, kdo tam žijí odjakživa.

2 V roce 1992 Island o toto prvenství přišel, když literární ocenění toho roku získal Derek Walcott ze Svaté Lucie. Vždycky nás ale těší, pokud ve hrách per capita bodují i jiné národy.