BRNO / 2011

Ian Black je od roku 1984 dopisovatelem Guardianu v Jeruzalémě. Získal Cenu Lawrence Sterna za novinářství a byla mu udělena cena British Press Award. Studoval na univerzitě v Cambridgi a v Londýně a je autorem publikace Zionism and the Arabs z roku 1986. V r. 2010 získal také prestižní mezinárodní ocenění Peace through Media Award.

Benny Morris je autorem vysoce hodnocené knihy The Birth of the Palestinian Refugee Problem, 1947–1949 z roku 1988. Vystudoval dějiny na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a na univerzitě v Cambridgi a byl hostujícím profesorem v proslulém Brookingsově ústavu ve Washingtonu. Přednáší na Negevské univerzitě Ben Guriona v izraelském městě Beer Ševa.

© Ian Black a Benny Morris, 1991

Translation © Zdena Sparlingová, Tamara Váňová

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978-80-7217-953-4

ISBN 978-80-7462-274-8 ePub

ISBN 978-80-7462-295-3 mobi

Redakční poznámka

V knize jsou použity dva druhy poznámek.

Jedny jsou poznámky autora označené v textu číslem v horním indexu (1). Poznámky samy jsou na konci knihy na straně 508 a jsou rozděleny podle kapitol.

Druhé poznámky označené číslem v horním indexu s hvězdičkou (1*) jsou aktuální poznámky lektora tohoto vydání. Jsou uvedeny na příslušných stranách pod čarou.

Poznámka autora

Mnoho lidí, zvláště pak ti, kteří se angažovali v Haganě, Židovské agentuře nebo ve vysokých sionistických kruzích, si v mandátním období a v prvních letech po vyhlášení nezávislosti v roce 1948 pohebrejštilo příjmení (někdy jména i příjmení). Postup, který v celé této knize uplatňujeme, spočívá v uvedení původního jména s novým jménem v závorce při první zmínce; dále už uvádíme jen jméno nové. Tak se z Reuvena Zaslaniho (Šiloaha) stává Reuven Šiloah a z Moše Šertoka (Šaretta) Moše Šarett.

Poděkování

Při psaní této knihy jsme se pokusili využívat co nejvíce původních materiálů a ve všech případech jsme uváděli zdroje našich informací (např. dokument, rozhovor, kniha, noviny). Velká část vyprávění je založena na rozhovorech s bývalými příslušníky všech tří izraelských zpravodajských služeb. Překvapivě vysoký počet byl ochoten vypovídat, avšak jen nepatrná hrstka dovolila, aby byla odhalena její totožnost. Mnozí, jimž zákon zabránil svá jména zveřejnit, vyslovili zklamání, že tomu tak je. Některé neizraelské zdroje daly přednost anonymitě.

Intenzivně jsme rovněž čerpali z izraelských i zahraničních novin, časopisů a knih — vždycky jsme však pečlivě oddělovali zrno od plev. Po celou dobu jsme usilovali o ověřování faktů ze dvou nebo více zdrojů. Větší část knihy pročetli zpravodajští důstojníci ve výslužbě, ovšem za všechny faktické nebo výkladové chyby, které se snad do textu vloudily, jsme zodpovědní my.

Byli jsme znevýhodněni znepokojující, avšak nevyhnutelnou skutečností, že vše, co jsme napsali, muselo v konečné fázi projít sítem izraelské vojenské cenzury. Cenzoři však s naším konečným výtvorem nakládali s větší benevolencí, než jsme očekávali a která ještě před několika lety byla sotva komu projevována. Z konečného rukopisu bylo nutno vyškrtnout jen překvapivě málo (a to teprve poté, co jsme vyčerpali všechna možná odvolací jednání).

S naším projektem nám pomáhalo příliš mnoho lidí, než abychom mohli připomenout všechna jejich jména. U mnohých, jejichž jména jsme uvést mohli, jsme tak učinili v poznámkách na konci knihy; některým z těch, jejichž pomoc byla neocenitelná, stále ještě nelze veřejně poděkovat. To je totiž jedno z neblahých rizik povolání zpravodajců nebo lidí, kteří o zpravodajství píší.

Úvod

V bezprostřední blízkosti izraelské středozemní pobřežní dálnice, několik kilometrů severně od Tel Avivu, lze za řadou zaprášených eukalyptů, probíhající zhruba rovnoběžně s dálnicí, rozeznat skupinu ničím pozoruhodných, šedobílých betonových budov. Za rušnou glilotskou křižovatkou zabočte doleva, pak projeďte kolem vojáků čekajících na stop a právě tam, skryt uprostřed oné skupiny, avšak zřetelně označený ukazatelem tak, aby byl pro celý svět viditelný, stojí důstojný památník více než čtyřem stům Izraelců, kteří zahynuli při výkonu zpravodajské služby pro svou vlast.

Památník je asi dost případně vybudován ve tvaru bludiště, komplexu vzájemně propletených hladkých kamenných stěn, na nichž jsou vyryta jména padlých a u všech jmen pak data smrti. Je rozdělen na pět chronologicky uspořádaných částí, které začínají listopadem 1947 — kdy Spojené národy odhlasovaly rozdělení Brity ovládané Palestiny na dva samostatné státy: židovský a arabský — a končí únorem 1989. Část, která zahrnuje posledních patnáct let, má název „začátky mírového období“, je v ní však ještě uvedeno více než dvě stě jmen. Několik dalších prázdných stěn, odvrácených od travnatého amfiteátru pod širým nebem, dosud čeká na využití v budoucnu.

Takový památník by mohl být snem lovce vyzvědačů. Stín úředního tajemství zahaluje nicméně i mrtvé. Jména a data — ta mohou být uvedena, nikoli však hodnosti, útvary, místa nebo náznaky okolností, za jakých tito neznámí vojáci přišli o život. Někteří po dlouhých letech v přítmí zemřeli přirozenou smrtí, a přece i většina z nich zůstává bezejmenná, tak jako mnoho jiných, kteří padli v aktivní službě.

Několik jejich příběhů jsme již slyšeli, na většině však spočívá silný nános patiny hrdinských mýtů. Tak z raného období vystupuje do popředí Jaakov Bukai popravený v Jordánsku v roce 1949 poté, co společně se stovkami propuštěných arabských válečných zajatců pronikl v převleku za linii příměří. A také Max Binnet a Moše Marzuk, kteří zahynuli v egyptském vězení v polovině padesátých let po odhalení známé izraelské sabotážní sítě, významně figurující v Lavonově aféře. Jsou tu Eli Cohen, legendární vyzvědač, jenž pronikl do nejvyšších kruhů v syrské vládě a byl pověšen za přímého televizního přenosu v Damašku v roce 1965; Baruch Cohen z Mossadu, organizátor výzvědných sítí, zastřelený palestinským zabijákem v Madridu v roce 1973; Moše Golan, důstojník bezpečnostní služby Šin Bet, kterého zabil v roce 1980 konfident ze Západního břehu v konspirativním domě v Izraeli; Jaakov Barsimantov, příslušník Mossadu, úkladně zavražděný v Paříží jen několik týdnů před invazí do Libanonu v roce 1982; a Viktor Rejuan, příslušník Šin Bet, jenž byl v roce 1987 usmrcen v přestřelce s muslimskými bojovníky v Gaze krátce před vypuknutím palestinského povstání.

S trochou znalostí a představivosti je možné dopátrat se, kdo se za většinou jmen, která jsou širší veřejnosti stále ještě neznámá, skrývá. Skupina mužů zabitých v červnu 1967 a mnoho těch, kteří zahynuli mezi říjnem a prosincem 1973, to jsou ztráty, které utrpěly útvary vojenského taktického zpravodajství během šestidenní války a války Jomkippurské. Další skupina, jež zahynula v jednom dni v listopadu 1983, sestávala z agentů Šin Bet, které v jiholibanonském městě Súr vyhodil do povětří šíitský muslimský atentátník-sebevrah. Většina jmen však zůstává záhadou tak neproniknutelnou a nezdolatelnou jako náhrobní kameny samy. Pouze rozbor celkového počtu úmrtí (do poloviny roku 1988) odráží různé úlohy — a stupně ohrožení smrtelným nebezpečím — tří samostatných služeb, které tvoří zpravodajskou obec v Izraeli: vojenská Zpravodajská služba — 261; Šin Bet — 80; a Mossad — 65.

Izrael má mnoho válečných památníků. Různé vojenské útvary — paradesantní oddíly, letectvo a tankové sbory — ty všechny postavily pomníky mužům a ženám, o něž přišly v pěti vyčerpávajících konvenčních válkách (šesti, počítáme-li Opotřebovávací válku u Suezského kanálu v letech 1968–1970) a během čtyř desetiletí výpadů za hranice a protipartyzánských operací. Památník padlým zpravodajské obce v Glilotu byl postaven v roce 1984 v důsledku nátlaku truchlících rodin, které cítily, že se podílu jejich příbuzných na bezpečnosti země veřejně nedostalo dostatečného uznání. Několik z 415 mužů a žen, jejichž jména jsou vyryta na jeho stěnách, je stále ještě pohřbeno v neoznačených hrobech nebo pod krycími jmény v arabských zemích, v nichž prováděli své operace.

Pomník je tak ojedinělý jako bizarní, vpravdě napjatý kompromis mezi nelítostnými požadavky úředního tajemství a touhou pozůstalých, aby se jejich milovaným, kteří žili a umřeli v anonymitě, dostalo uznání. Na celé zeměkouli není snad jiný stát, který úměrně své velikosti a počtu obyvatel dodává, analyzuje a spotřebovává tolik zpravodajských informací jako Izrael — země se čtyřmi miliony obyvatel, jež je neustále, po celých sedmačtyřicet let své existence ve válečném stavu a která teď snad více než kdykoli dříve vidí, že její budoucnost závisí na nezbytnosti „znát“ nepřátele, předvídat jejich záměry a mařit jejich plány

Zpravodajská služba je obor neustále se rozrůstající. Britský spisovatel Philip Knightley vypočetl, že na celém světě se v polovině osmdesátých let zabývalo více než milion lidí (ročně proto vydávají 17,5 miliard liber) tím, co se nazývá, jak neuctivě připomněl fanouškům vyzvědačství, „druhým nejstarším řemeslem“.1

Přibývá rovněž seriózních studií na toto téma. Akademický svět začíná zpravodajské službě věnovat pozornost jako „chybějícímu článku“, bez něhož nelze náležitě porozumět politice, válce, diplomacii, terorismu a mezinárodním vztahům. Spojené státy se svou ojedinělou, i když někdy poněkud ohroženou tradicí relativní otevřenosti v této oblasti, na tomto poli vedou. K působivému vývoji však dochází i jinde. V Británii historici jako Christopher Andrew2 dokazují, že pilnou prací a imaginativními výzkumnými metodami lze některá z nesmyslných opatření pro zachování úředního tajemství (neobratné „prosívání“ informací a cenzuru — to vše ve jménu národní bezpečnosti) obejít. Učené časopisy, sympozia a multidisciplinární mezinárodní konference se rozmáhají tak jako zpravodajská a bezpečnostní byrokracie sama.

Nová odhalení s sebou přinášejí větší zájem veřejnosti. Protahované pokusy britské vlády zakázat knihu Spycatcher3*, senzační memoáry bývalého zpravodajského důstojníka MI 5, Petera Wrighta, byly nakonec odsouzeny k neúspěchu. Izrael tuto lekci ignoroval a v roce 1990 se ve Spojených státech a v Kanadě pokusil, rovněž neúspěšně, zamezit vydání rozpaky vzbuzující knihy o Mossadu od zatrpklého bývalého zpravodajce Victora Ostrovského. Demokratické společnosti se nemohou zříci zodpovědnosti za vlastní tajné služby a úplně je zbavit svého vlivu. To platí obzvláště tehdy, je-li úsilí zpravodajské služby namířeno proti občanům vlastní země, a nikoli proti cizím armádám, vyzvědačům nebo teroristům. Ovšem ani Spojené státy, ani Británie nejsou na rozdíl od Izraele ve válce.

A přesto ani Izrael není uchráněn tendence odhalovat další tajemství. Několik nedávných špionážních a kontrašpionážních skandálů znatelně poskvrnilo gloriolu jeho tajných služeb, i když tak jako v případě zpravodajských organizací všude jinde, omyly pronikají na veřejnost mnohem rychleji než úspěchy. Lavonova aféra v padesátých a šedesátých letech, selhání zpravodajské služby, které předcházelo nečekanému egyptsko-syrskému útoku v říjnu 1973, nevinný muž, jenž byl omylem usmrcen v norském Lillehammeru během tajemné války Mossadu proti palestinskému terorismu, a skandály kolem Šin Bet, související se zabíjením zajatců a mučením podezřelých v letech 1984–1986, byly mnohem podrobněji zpracovány než obdivuhodný počet úspěchů, které Izrael zaznamenal.

Ovšem úspěchy přinášejí také problémy. Tak jako jiné zpravodajské obce v jiných demokratických společnostech i izraelská nabyla obratnosti v pěstování styků s vybranými novináři, vděčnými za jakékoli drobné zlomky tajných informací z podsvětí. Židovský stát má rovněž své obdoby Nigela Westa a Chapmana Pinchera, dvou britských spisovatelů, kteří měli po léta skutečný monopol na psaní o tajných službách své země na základě rozhovorů s neidentifikovanými osobami. Izrael však své přísné zákony o vojenské cenzuře kombinuje se zadržováním téměř všech materiálů z vládních archivů, aby tak zajistil, že odhalení zůstanou ve většině případů omezena. Proto kompromitující tvrzení v knize Victora Ostrovského By Way of Deception: The Making and Unmaking of a Mossad Officer zapůsobila jako prudká rána.4*

Jakékoli seriózní studium této látky bude tedy nevyhnutelně obtížné. Není třeba ztotožňovat se s nesmlouvavým názorem, že událost je jen tehdy pravdivá, je-li nějak doložená. Existence spolehlivého písemného svědectví je totiž v oblasti zpravodajské a bezpečnostní služby spíše výjimkou než pravidlem. Značné množství původní dokumentace z období do roku 1958 je dostupné — jestliže člověk ví, jak a kde po ní pátrat; tento materiál může poskytnout pozoruhodné vhledy do záležitostí, které nebyly nikdy určeny pro veřejnost a jež asi neměly být nikdy svěřeny papíru.

Z chaotického údobí před vypuknutím války v roce 1948 se dochovaly tajné zprávy o oficiálně schvalovaných atentátech a únosech. Odtajněné registry Mossadu, které podrobně referují o telegramech posílaných mezi Bagdádem a Tel Avivem, poskytují fascinující pohled na základní principy utajovaných operací a na vznikající paniku, jestliže nějaký agent selže a je pravděpodobné, že pod vlivem mučení bude mluvit; spousty banálnějších, přesto však často senzačních materiálů nám umožňují vytvořit si představu o rozsahu a charakteru rutinního shromažďování zpravodajského materiálu. Záznamy z vyšetřování dopadených palestinských diverzantů ukazují, jak si Izrael vytvářel představu o svém nepříteli. Materiály ministerstva zahraničních věcí odhalují diplomaty, kteří se rozhodli údaje zpravodajské služby ignorovat, když byly v rozporu s oficiální propagandou.

Od konce padesátých let jsou tehdejší soudobé dokumenty ojedinělé, neexistující nebo v mnoha případech prostě nedostupné. Jiná historická svědectví mohou být neúplná a nespolehlivá: osobní paměti mají sklon trpět sebecenzurou a přirozenou lidskou tendencí posloužit sobě samému. Staří muži zapomínají a mladším paměť také překvapivě selhává — oficiální cenzura to totiž často vyžaduje.

A přece, i když jsou překážky znesnadňující bádání v zpravodajské činnosti Izraele značné, existují také velmi silné pohnutky pro to, aby je člověk zdolával. Jednou z nich je do očí bijící nedostatek vyvážených prací na toto téma, které by se zakládaly na faktech, zatímco nadbytek smyšlených nebo dryáčnických pseudopravdivých líčení a nespočetné kilometry potištěného novinového papíru naznačují, že zájem o ně je velký a že roste. Smělá výprava Johna le Carrého na Střední východ v knize The Little Drummer Girl je doposud nejlepším literárním zpracováním činnosti izraelské zpravodajské služby a její neustávající války proti Palestincům. Agents of Innocence, poutavý příběh od amerického autora Davida Ignatia, se této tematiky také dotýká. Avšak tyto úspěšné romány — a několik méně známých hebrejských děl z poslední doby, která nebyla přeložena do jiných jazyků, jsou výjimkou. Arabsko-sionistický konflikt přivedl na svět jen málo pozoruhodných paperbackových hrdinů; mnoho údajně „dokumentárních děl“ vděčí za úspěch daleko více fantazii než realitě.

Kniha Operation Uranium Ship5 byla například propagována jako „pravdivé“ vylíčení toho, jak v roce 1968 tým izraelských agentů unesl pro potřeby utajovaného nukleárního programu své země loď plnou uranu. Přebal knihy lákavě líčí, že tým sestával:

z hezkého, kultivovaného, brutálního izraelského superagenta… krásné mladé ženy vytříbených sexuálních schopností… extrémně štíhlého, povážlivě výkonného profesionálního zabijáka… prošedivělého námořního kapitána, který byl k nebezpečné činnosti donucen… technicky nadaného génia, provádějícího divy se vším, co bylo z kovu… a ostatních… od nejvyšších kruhů izraelské vědecké a špionážní elity až po nejokrajovější tajné agenty izraelské celosvětové sítě.

S takovými superlativy by skutečný svět mohl jen nesnadno soutěžit, a přece není-li pravda ve skutečnosti podivnější než fikce, je určitě složitější. Tajní agenti mají své řídící zpravodajské důstojníky a zpravodajští důstojníci zase své šéfy oddělení, právě tak jako mají zpravodajští šéfové nad sebou ministry, kteří zase musí myslet na diplomacii, rozpočty, veřejné mínění a volby.

Jedno z opakovaně se objevujících témat z historie izraelské zpravodajské služby je skutečnost, jak se politikové do jejího světa tajemství neustále vměšují, vznášejí požadavky, vyhrazují si právo na dohled a vyhýbají se odpovědnosti, když se něco nezdaří. Základní otázkou kladenou v souvislosti s Lavonovou aférou, která zatemnila nebeský horizont nad izraelskou zpravodajskou obcí a periodicky otřásala jejím politickým životem téměř po dvě desetiletí, bylo „Kdo k tomu dal rozkaz?“ Stejnou klamně jednoduchou otázku lze zrovna tak dobře klást v případě skandálu, jenž propukl v roce 1986 kvůli arabským zajatcům, které Šin Bet usmrtila a v případě náboru a řízení činnosti Jonathana Pollarda, amerického židovského vyzvědače, který pracoval pro Izrael a jehož dopadení a odhalení krátce otřáslo přátelským propletencem americko-izraelských vztahů a výměny informací. Dalším podnětem k bádání v oblasti zpravodajské služby je její důležitost. Konflikt mezi židovským státem a jeho arabskými sousedy je ještě dnes v jistém směru tak palčivý a neřešitelný, jako byl v roce 1948, kdy si nezávislý Izrael z trosek britského mandátu a zmatku mezi Palestinci a arabskými vládami, které je podporovaly, vybojoval svou vlastní cestu do světa.

Selže-li zpravodajská služba ve své prvotní i druhotné funkci — tedy jako zařízení určené k tomu, aby zavčas varovalo před silou a záměry nepřítele, i jako sběratel nezpracovaných zpráv a dodavatel pečlivě zvážených vyhodnocení, na jejichž základě lze vypracovat politiku, strategii a taktiku — následky mohou být nedozírné. Na trpkou lekci z říjnové války v roce 1973, kdy velká část viny za počáteční pohromu byla připisována na vrub vojenského zpravodajství a velkolepého, chybně sestaveného plánu, jenž v roce 1982 vyústil v invazi do Libanonu, stále ještě nelze zapomenout. A přesto, vzdor veškeré své důležitosti, se zpravodajská služba nenalézá ve vakuu, spolupůsobí tu i další faktory; politici rad zpravodajců nemusí dbát — a často skutečně nedbají. Politiku totiž musí dělat oni sami, nikoli zpravodajští šéfové.

Důležitost přesného a spolehlivého vojenského a politického zpravodajství nikterak neumenšil ani značný pokrok ve vývoji izrael-sko-arabského soužití. Sádátova iniciativa v roce 1977 a následná mírová smlouva s Egyptem, neoficiální mír s Jordánskem a zmírnění „ozbrojeného boje“ OOP bezprostředně po libanonské válce neznamenají, že izraelská zpravodajská služba může odpočívat na vavřínech. Josafat Harkabi, vynikající a nyní zcela otevřeně umírněný bývalý šéf vojenské zpravodajské služby, přesvědčivě tvrdí, že v arabském postoji k Izraeli nastala nebývalá změna a že je teď povinností židovského státu tuto výzvu přijmout. „Poznávání nepřítele,“ jak prohlašuje Harkabi i jiní, musí zahrnovat i vědomosti o tom, jak rozpoznat, že nepřítel přestává být válečníkem.

Avšak konflikt, během něhož se opakované propukávání regulérních válek střídá s dočasnými oddechy plnými napětí, pokračuje. Řešení politické a lidské tragédie Palestinců stále ještě nebylo nalezeno; ovšem bez takového řešení se konflikt může pouze prohlubovat nebo v nejlepším případě stagnovat. Tajné služby Izraele jsou stále v epicentru boje — vojenská zpravodajská služba se svými čidly zaměřenými na zbrojení a záměry Sýrie a Iráku; Šin Bet v první linii na Západním břehu a v pásmu Gazy — územích pod nadvládou Izraele; a Mossad, coby výkonné rameno v krutém boji kontra terorismu s terorismem na Středním východě a v Evropě. Reakce Šin Bet na palestinské povstání — intifádu — na okupovaných územích a úkladná vražda Abú Džiháda, vysoko postaveného vojenského činitele OOP, kterou provedl Mossad v dubnu 1988, svědčí o jejich významném centrálním postavení.

Diskutabilní únos militantního libanonského šíitského vůdce šejcha Obejda, který v červenci 1989 Izrael uskutečnil s cílem získat výhodu při jednáních o propuštění vojáků zadržovaných proíránskými skupinami v Libanonu, skýtá další z mnoha příkladů odvahy, jež se zakládá na precizní zpravodajské činnosti a střízlivém odhadu nepřítele. Mocné arabské státy jako Sýrie a Irák představují i nadále vojenskou hrozbu územím, která Izrael okupuje, ne-li přímo Izraeli samotnému. Irácká invaze do Kuvajtu v srpnu 1990 převrátila onu oblast vzhůru nohama; zpřetrhala stará spojenectví a zformovala nová, a vytvořila tak dříve nepředstavitelnou nejistotu a nebezpečí ohrožující budoucnost. A válka pokračuje na různých frontách Středního východu i mimo něj.

Izraelská zpravodajská obec urazila dlouhý kus cesty od začátků amatérského a improvizovaného sběru informací, jejž zahájila hrstka nadšených dobrovolníků pracujících pro milici Hagany v Brity ovládané Palestině třicátých let. Dnes zaměstnává Zpravodajský útvar IOS (Aman) společně s Mossadem a Šin Bet tisíce lidi a vydává stovky milionů dolarů na obranu Izraele před nepřáteli, na získávání jejich tajemství a pronikání do jejich řad. Uchráněni nezůstávají ani přátelé. Je-li děsivá pověst izraelské zpravodajské služby vskutku zasloužená, zůstává sporné. Je však jasné, že v mnoha arabských zemích panuje stále ještě přesvědčení, že Izrael má dlouhé a nebezpečné prsty, které ovládá rafinovaný a lstivý mozek.6

Zpravodajská služba, jež působí v ohnisku konfliktu na Středním východě, dává příliš mnoho v sázku, než aby mohla být odkázána pouze na své anonymní pracovníky. Kniha Izraelské tajné války pojednává o zpravodajské službě s odpovědností, kterou si zasluhuje, a pokouší se vyjmout vyzvědače, tajné agenty, terorismus a bezpečnostní zájmy z rámce populární beletrie, záměrného vyzrazování a nepřiměřeného oficiálního utajování a navždy je zasadit tam, kam patří — do kontextu historického, politického a mezinárodního a do skutečného, současného světa.

1 / Počátky: 1936–1946

Úder Arabů a selhání zpravodajské služby Hagany

Ve středu večer, 15. dubna 1936, zatarasilo několik ozbrojených Palestinců úzkou silnici mezi vesničkou Anabta a britským internačním táborem v Núr Šamsu — osamělé, výlučně arabské oblasti na západní straně zvlněné Samarijské vysočiny — zastavilo asi dvacet vozidel a vyžadovalo peníze na zakoupení zbraní a munice. V jednom z nich, náklaďáku vezoucím bedny s kuřaty, byl židovský řidič Zvi Danenberg a židovský pasažér, asi sedmdesátiletý úředník drůbežářské firmy Jisroel Hazan, který se nedávno přistěhoval z řecké Soluně. Třetí Žid cestoval v dalším autě. Arabští bandité ty tři obklíčili a začali na ně střílet. Hazan byl na místě mrtev a druzí dva byli zraněni. Danenberg svému zranění později podlehl.

Příštího dne, 16. dubna, přijeli dva Židé — jako takoví snadno identifikovatelní, neboť byli prostovlasí a na sobě měli krátké kalhoty barvy khaki — k plechové boudě kousek od silnice mezi Petah Tikve a Šaronou, v úrodné palestinské pobřežní nížině východně od Tel Avivu. Ti dva, členové disidentní sionistické ozbrojené skupiny zvané Irgun Bet, zaklepali na dveře a vzápětí vystřelili dovnitř, přičemž usmrtili jednoho Araba a jiného zranili. Než zraněný muž zemřel, dokázal útočníky popsat policii. Policie i Arabové okamžitě usoudili, že útok byl proveden jako odveta za samarijský incident z předcházejícího dne. „Jestli si pachatelé představovali, že tak ukončí krveprolití v Palestině,“ poznamenal později oficiálně uznávaný sionistický historik, „velmi brzy se dočkali zklamání.“7

V pátek 17. dubna byl Jisroel Hazan pochováván v Tel Avivu. Jeho pohřeb se zakrátko rozrostl v rozsáhlou a bouřlivou protibritskou i protiarabskou demonstraci, při níž se členové místní židovské obce dožadovali odvetných útoků na sousední arabskou Jaffu. Obchody na ulici Allenbyho, hlavní obchodní tepně, musely být zavřeny, neboť po celou dobu, co se pohřební průvod ubíral z nemocnice v Hadasse ke starému městskému hřbitovu, se kolem Hazanovy zástavou zahalené rakve tlačily tisíce truchlících. Aby zvládla mohutnějící dav, použila policie pendreky a střílela do vzduchu. Jednoho kolemjdoucího Araba demonstranti brutálně zbili a policistu, jenž mu přišel na pomoc, rovněž.

K nepokojům došlo i příštího dne, o židovském šábesu. Židovští gangsteři ztloukli jaffské arabské pouliční prodavače a čističe bot. K večeru se však opět rozhostil klid. Britské oddíly, které byly narychlo dopraveny z blízké Ramly, aby posílily přetížené řady tel-avivské policie, byly poslány zpět do tábora a ústředí milic židovské Hagany odvolalo stav pohotovosti, vyhlášený o několik dní dříve. V neděli 19. dubna, pouhé čtyři dny po úkladném útoku poblíž Núr Šamsu, se život v Tel Avivu vrátil do starých kolejí. Stovky Židů se odebraly do svých kanceláří a podniků v Jaffě, další do státních úřadoven ve Starém přístavu za věží s hodinami a v jeho okolí. Potíže nastaly, když se roznesla zvěst, že v Tel Avivu byli usmrceni tři syrští nádeníci a jedna místní žena. Nebyla to pravda. Avšak v 9.00 onoho jarního rána se před státními úřadovnami v budově starého tureckého serailu shromáždil obrovský dav Arabů a dožadoval se těl obětí. Desítky demonstrantů byly pobodány a zmláceny, přestože mnohým bylo poskytnuto útočiště v arabských domech až do doby, kdy běsnění ustalo. Jiní utekli přes přístav zpět do Tel Avivu. Nějaký britský policista zastřelil dva Araby, kteří zaútočili na židovské auto. Z Ramle byla znovu povolána armáda a do odpoledne měly státní orgány opět všechno víceméně pod kontrolou. V Jaffě i v Tel Avivu byl vyhlášen zákaz nočního vycházení a v celé zemi výjimečný stav. Devět Židů bylo zabito a téměř šedesát zraněno.

Podle měřítek dřívějších i pozdějších konfliktů na Středním východě všeobecně a v Palestině konkrétně bylo však krveprolití v Jaffě poměrně nevelkého rozsahu. Ovšem na jaře roku 1936 balancovala už Svatá země na okraji sopečného kráteru; ještě se stále těšila klidu a prosperitě, jakkoli byly nejisté. Po incidentu už tomu tak nikdy nebylo.

Po předcházejícím přívalu výtržností v roce 1929, které vyvolaly srážky související s právem modlit se u Zdi nářků v jeruzalémském Starém městě a se všeobecnými obavami Arabů z expanzivního charakteru sionistické činnosti, byl v Palestině po téměř sedm let relativní klid. V roce 1933 potřely britské jednotky bez obtíží místní revoltu v oblasti Haify; její vůdce, charismatický šejch Izzedin al-Kásim, byl zabit v listopadu 1936, když byl úkladně napaden Brity — uctívaný mučedník za věc, která, jak se zdálo, končila ve slepé uličce.

Sionisté pokračovali rychlým tempem s vykupováním půdy, a třebaže byly vznášeny verbální protesty, k organizovanému odporu Arabů proti obrovské vlně židovských přistěhovalců, jež se vzedmula krátce poté, co se Hitler stal německým kancléřem, docházelo jen zřídkakdy. V roce 1935 přijelo do Palestiny 62 000 Židů — nejvyšší roční přírůstek od roku 1920, kdy vznikl britský mandát nad územím ukořistěným Turkům v první světové válce. V roce 1936 bylo v zemi na 400 000 Židů, o něco více než třetina celkového obyvatelstva. A 40 procent Židů — asi 150 000 — tam už bylo pět let nebo po dobu o něco kratší.

Britský vysoký komisař sir Arthur Grenfell Wauchope, který se těšil nesmírné oblibě u sionistů a u jišuvu (židovské obce v Palestině), razil cestu hospodářské prosperitě a občanské soudržnosti, a to navzdory trpkosti a občasnému násilí mezi odborovým hnutím ovládaným stranou Mapai a pravičáckými revizionistickými sionisty rozličného zabarvení. Instituce židovské Palestiny byly moderní, dobře organizované a sebejisté.

Židovská agentura, založená v roce 1929, byla jakousi obdobou britské správy; koordinovala přistěhovalectví a osídlování a s pomocí klíčového politického oddělení dozírala na vývoj v arabském sektoru a udržovala styky s arabskými vůdci v Palestině i za jejími hranicemi. Milice Hagany, v těsném spojení s mocnou odborovou federací Histadrut, byly již v celonárodním měřítku a přes poloutajované podmínky, v nichž musely operovat, na úrovni a dobře organizované.

Dlouhotrvající rokování o vytvoření Zákonodárné rady bylo v důsledku klasické kombinace britského otálení, sionistické opozice a arabské rozpolcenosti odsunuto na neurčito. Koncem roku 1935 však finanční nejistota a stupňující se politická nestabilita ve východním Středomoří tučná léta v Palestině náhle ukončily. Mussoliniho invaze do Habeše zle poškodila britskou prestiž v této oblasti a mnoho Arabů vzhlíželo k fašistické Itálii jako ke svému potenciálnímu osvoboditeli z koloniálního či mandátního jha. Pokles investic do výnosného, citrusové plody zpracovávajícího odvětví vedlo k propouštění židovských i arabských dělníků. Ve stejné době se jako zlověstná varování před nebezpečím v blízkosti domova dostavily Palestinci dychtivě sledované nepokoje a sliby ústavních změn v Egyptě a Sýrii.

Mnoho lidí souhlasí, že vzplanutí nepokojů v Jaffě zastihlo jišuv nepřipravený — byla to snad první z mnoha situací v historii sionismu a Izraele, kdy byli Židé zaskočeni přesným načasováním a silou arabského odporu. A dokonce i poté, co byli mrtví spočítáni a pohřbeni, trvalo ještě nějakou dobu, než byl dosah tohoto incidentu plně vyhodnocen. Dne 17. dubna, při sledování dění kolem hlavní mešity v Jaffě, neměli zpravodajští důstojníci Hagany žádný důvod hlásit, že se děje něco nepatřičného.8 V ústředí Židovské agentury v jeruzalémské čtvrti Rehavia nebyli v tomto raném stadiu arabští odborníci politického oddělení nijak znepokojeni. A 22. dubna hlásil jeden důstojník: „Všeobecný dojem ve zdejším úřadě — a zvláště pak v arabské sekci — je, že i když nazítří nemůže být zcela vyloučena možnost nepokojů, není zjevného důvodu obávat se opravdu závažného rušení veřejného pořádku.“9 Toto vyhodnocení situace bylo vážným omylem. O pouhé tři dny později pohřbili představení pěti různých arabských politických stran své různice a založili za předsednictví nejmocnějšího vůdce v zemi, jeruzalémského muftího Hadž Amína al-Husajního, Arabský vyšší výbor (AVV). Prvním rozhodnutím výboru bylo pokračovat v generální stávce, která byla spontánně a ve stejnou dobu vyhlášena nově vytvořenými „národními výbory“ — místními orgány zrcadlícími v malém měřítku národní koalici AVV v Jaffě, Nábulusu a jinde.

V jistém smyslu nahrála arabská stávka Židům do ruky. Zastavení práce dokařů v jaffském přístavu vyvolalo požadavek vybudovat v Tel Avivu přístav židovský. Židovští dělníci, často doprovázení britskými vojáky, byli uváděni do hospodářských odvětví, které dříve ovládali Arabové. Rolníci, kteří tvořili valnou většinu arabského obyvatelstva, pokračovali ve sklizni jarních plodin. Židé však rychle zahájili bojkot arabských zemědělských výrobků; úmyslně k tomu využívali stávky a výtržností, které ji doprovázely, jako nástroje k podněcování jišuvu k ještě nacionalističtějšímu duchu. „Hebrejské pracovní síly“ a „hebrejské výrobky“ — téma dlouhotrvajícího a často trpkého boje mezi odborovým hnutím a soukromým židovským zemědělským sektorem — slavily v tomto údobí úspěchy. Tam, kde dříve pracovali laciní a neorganizovaní arabští nádeníci, nastupovali nyní židovští dělníci. Moše Šertok, šéf politického oddělení, se dozvěděl o reakci na nástup „hebrejských pracovních sil“ ve vinařských osadách Alit a nedalekém Zichron Jaakovu. „Jeden farmář vypočítal, že tuna židovských hroznů ho stojí jen o tři mily (několik pencí) více než hrozny arabské,“ poznamenal si Šertok do svého deníku, „a k tomu si ještě šetří zdraví, neboť nemusí stát celý den na slunci a křičet na arabské ženy ,jalla‘ (do toho).“10

Bylo tu však i závažné nebezpečí. Bezprostředně po bouřích v Jaffě napadali Arabové Židy po celé zemi — v dalších větších městech i v odříznutých oblastech. Tam podnikali útoky na farmy a ničili úrodu. Těžce byla zasažena také doprava. Po několik měsíců mělo protipalestinské úsilí sionistů převážně politický a diplomatický charakter; snažili se přesvědčit Brity o nutnosti tvrdého zásahu proti arabským delikventům a stávkujícím a přesvědčit palestinskou vládu, že má co činit se zločinci a chuligány, a ne s politicky inspirovanou vzpourou proti mandátu a sionistickému programu. Například v polovině května řekl dr. Chaim Weizmann, anglofil ruského původu, který stál v čele sionistického hnutí už od doby před Balfourovou deklarací v roce 1917, britskému ministerskému předsedovi Stanleymu Baldwinovi, že „arabská nespokojenost není nijak hluboko zakořeněná; arabské rolníky ve skutečnosti nikterak nezajímá, je jim však hrozbami vnucována“.11

Ezra Danin: poznávání nepřítele

Stávka a násilnosti nicméně pokračovaly a bezpečnost národa se brzy ocitla v popředí zájmů. Ezra Danin, rodák z Jaffy, jenž pracoval jako pěstitel citrusového ovoce a zemědělský odborník v Hadaře, na polovině cesty mezi Haifou a Tel Avivem, byl kontaktován a vyzván místním velitelem Hagany, aby využil svých četných arabských známostí a pokusil se objasnit vraždy dvou Židů, zabitých při úkladném útoku na silnici v úseku Haifa-Qalqilíja.12 Danin, tehdy třiatřicetiletý, naverboval mladého Araba z vesnice Chirbat Manšíja poblíž kibuců Ein Hahoreš a Givat Chaim. Rodina tohoto Araba byla dříve zapojena, což bylo typické, do prodeje pozemků Židům. Danin se s oním mužem pravidelně setkával a brzy začal odevzdávat písemná hlášení Haganě a mladému úředníkovi z Židovské agentury Reuvenu Zaslanimu, jenž byl jedním z expertů politického oddělení na bezpečnostní otázky a arabské záležitostí. „Časem,“ napsal Danin ve své autobiografii, „se mé smysly stávaly stále bystřejšími. Ze zapáleného farmáře, jenž dříve nikdy nepřemýšlel o politických a bezpečnostních problémech, jsem se stal někým, kdo zasvětil většinu svého času zpravodajské službě.“13

Z takových skromných a nahodilých začátků v časném létě roku 1936 vyšel Ezra Danin, aby postupně zaujal legendární postavení v análech sionistů a izraelského zpravodajství. A byl to právě Danin, kdo položil základy systematického sběru, výkladu a využití informací o Arabech v kritických letech boje o Palestinu. Po více než půl století jsou jeho myšlenky o „poznávání nepřítele“ v izraelské politice vůči Palestincům stále ještě patrné.

Još Palmon, jenž se stal jeho blízkým a vysoce ceněným přítelem, složil později Daninovi nadšený hold:

V období mezi lety 1936–1940 jsme hovořili všeobecně o našem nepříteli. Ezra tehdy řekl: „Nemáme proti sobě všechny Araby, ale Araba zcela konkrétního. Potřebujeme vědět, kdo to je. Nějaký chlapec se usadí na kopci nebo v údolí a vystřelí — všichni pak křičíme, podléháme panice, skáčeme do příkopů, a přitom vše, o čem vlastně mluvíme, je Alí nebo Muhammad. Musíme být schopni ho identifikovat a zakročit proti němu.“

Ezra rovněž řekl, že musíme analyzovat každý fakt a každý incident, abychom viděli věci do hloubky, a nevěnovat pozornost všemu, co se třpytí jako zlato. V tom spočíval jeho rozhodující přínos. Jeho přístup byl kritický a vědecký, nikoliv takový, který se spokojí s vnějším dojmem. Pouze takto, tvrdil Ezra, budeme schopni odlišovat spojence od nepřítele… Tímto způsobem položil Ezra základy naší zpravodajské činnosti na Středním východě.14

Danin nebyl jediným Židem, který v tomto raném období pracoval ve zpravodajské oblasti, třebaže začal být velmi brzy uznáván jako odborník na arabské záležitosti ze všech nejpovolanější. U britské policie v Tel Avivu sloužil Efraim Krasner, jenž měl v tomto bezpečnostním sboru rozsáhlé konexe. V Haifě pracoval od roku 1933 pro Haganu a Židovskou agenturu Emmanuel Wilensky, rodem Ukrajinec, architekt a inženýr, který shromažďoval informace o Britech, Židech a Arabech. Jako nadšený archeolog Wilensky věřil, že zpravodajská činnost by se měla řídit podobnými vědeckými principy, a nelíbil se mu Daninův sklon dramaticky svá hlášení přikrášlovat, aby tak „zákazníky“ přesvědčil o jejich spolehlivosti. Wilensky si často stěžoval, že jeho suchý a faktický styl nemůže s Daninovými „šťavnatými dopisy“ soupeřit. Ze zpravodajské služby odešel v roce 1939.15

Informátor z Chirbat Manšíjy byl prvním z mnoha, s nimiž Danin spolupracoval. Když toho léta násilnosti neustávaly, začal svou činnost rozšiřovat. Získal nejen další Araby, ale i Židy — a to z venkovských osad i z měst — pro spolupráci jako stálé agenty-sběrače. V oněch raných dobách to byl desátník z britské policejní stanice v Kfar Sabě, severovýchodně od Tel Avivu, a další muž, který se stýkal s židovskými řezníky vykupujícími dobytek od Arabů. Elijahu Golomb, velitel Hagany, přidělil Daninovi rozpočet 6 liber na měsíc, avšak to nestačilo. V údobí od dubna do října 1936, kdy arabská stávka skončila, vynakládal Danin z vlastní kapsy každý měsíc 15 liber navíc na výlohy a platy pro informátory. Do roku 1939 se měsíční rozpočet vyšplhal na 45 liber.

Jak Danin později napsal:

Arabským informátorům byly na oplátku poskytovány výhody, peníze jen zřídkakdy, protože finanční odměny nebyly hlavním důvodem, proč pro nás pracovali. Téměř všichni byli svými bratry pronásledováni pro svou účast v obchodech a odprodávání půdy Židům nebo kvůli názorovým neshodám; měli tudíž pádné osobní důvody, aby svým pronásledovatelům škodili, neutralizovali je — nebo se jich dokonce i zbavovali. Všichni se obávali o svůj život a přáli si, aby u nás v případě nebezpečí mohli najít útočiště nebo aby mohli bránit své vesnice. Z takových situací jsme se pokoušeli těžit a snažili jsme se vytipovat Araby, kteří naši pomoc potřebovali.16

Kvalita Daninových zpravodajských hlášení byla proměnlivá a většina z nich se nevyhnutelně zaměřovala na místní informace, ovšem nešlo jen o pouhé jejich shromažďování. Danin, muž rozložité postavy, si plně uvědomoval svou odbornost a autoritu a nepotřeboval nikoho, kdo by mu říkal, co má dělat — vlastnost, která mu získala přízeň mnohých, ne ovšem všech, kdož s ním spolupracovali.

Koncem srpna 1936 mu například informátor vedený v kartotéce pod šifrou „M.N.“ ohlásil, že Arabové z vesnice Atil plánují zaminovat silnici vedoucí z Givat Chaimu do nedaleké Hadery. „Řekl jsem M.N.,“ psal Danin, „aby se do své vesnice vrátil a sdělil tam lidem, že stane-li se cokoli na té silnici, pomsta postihne místní chlapce.“ Ve stejnou dobu vyzval muže místní Hagany, aby byli pro případ potíží v pohotovosti.17

V témže období se arabská sekce politického oddělení pokoušela různými prostředky podněcovat neshody v táboře nepřítele, přičemž kombinovala přímé uplácení s jednoduchým poskytováním vymyšlených zpráv. Stávkujícím arabským dělníkům byly vypláceny peníze, aby se vrátili do práce, a tiskly se falešné letáky podepsané neexistujícími organizacemi jako třeba „Vlastenečtí navigátoři Palestiny“, které kritizovaly vůdce národa. Byly zadržovány dopisy význačných arabských osobností jako Awáního Abdul Hádího, šéfa strany Istiqlál, které odborníkům Židovské agentury umožňovaly vytvořit si celkem přesnou představu o tom, jak se věci na arabské straně vyvíjejí.18

Během arabských nepokojů — které si do srpna, kdy vyvrcholily, vyžádaly životy osmdesáti Židů — nabývala zpravodajská činnost vzrůstající měrou na důležitosti. Koncem měsíce sepsal Danin memorandum, navrhující vytvoření oficiální zpravodajské služby Hagany a objasňující, proč je taková služba nutná. Tento pozoruhodný, rukou psaný dvoustránkový dokument obsahuje v hlavních obrysech návrh, jak by měla být moderní zpravodajská služba organizována a prováděna. Uváděl následující důvody:

Zdálo se, že útoky proti nám začaly spontánně, a jelikož jsme nebyli připraveni, utrpěli jsme zpočátku četné ztráty. Protože je vláda buď neinformovaná, nebo potíže nechce zlikvidovat, musíme situaci vyřešit tím, že si při Haganě zřídíme vlastní zpravodajskou službu. Zpravodajskou činnost je nezbytné vykonávat neustále, dokonce i tehdy, když panuje klid, k čemuž dochází v každé zemi. Jen tak budeme schopni předvídat a snad i zabránit budoucím násilnostem.

Danin navrhl, aby zpravodajská služba vedla v evidenci pošty a telefonní ústředny, aby měla seznamy arabských klubů, organizací a informací o politických aktivistech s jejich adresami, poznávacími čísly aut a jmény přátel a příbuzných. Do arabských skupin by měli být nezávisle na sobě infiltrováni dva agenti (použil slovo balašim — detektivové), „aby se mohli vzájemně špehovat“. Informace by se měly využívat k vytváření vnitřních rozmíšek. Agenti nesmějí vědět, pro koho pracují, a měli by být neustále udržováni ve strachu. Měl by se používat neviditelný inkoust.19

Reuven Zaslani: zrozen pro zpravodajskou službu

Byl-li Ezra Danin jedním pilířem, na němž měl být vybudován systém začínajícího sionistického výzvědného a protivýzvědného aparátu, byl Reuven Zaslani tím druhým. Zaslani, v roce 1936 sedmadvacetiletý, se narodil v Jeruzalémě jako syn význačného ruského rabína. Měl dobré styky v politických kruzích Mapai, za sebou pestrou kariéru a projevil se slibně při řešení arabských záležitostí a při sběru informací. Zaslani absolvoval studium na učitelském institutu v Jeruzalémě a na fakultě orientálních studií Hebrejské univerzity; tam získal v roce 1931 cenu za znalosti arabštiny. Rok učil hebrejštinu v Bagdádu a pracoval externě jako dopisovatel anglicky psaného týdeníku Palestine Bulletin, jenž patřil sionistům. Neoficiálně podával politickému oddělení zprávy o irácké politice a také o tamější židovské obci. Po návratu domů v roce 1934 se ve službách Histadrut zabýval arabskými záležitostmi a krátce po dubnových nepokojích v Jaffě začal pracovat v politickém oddělení. Měl rovněž styky s výzvědnou službou při Royal Air Force (RAF), která zodpovídala za veškerou činnost britské vojenské výzvědné služby na Středním východě.

V únoru 1937, v době, kdy se nepokoje zklidnily, začal pracovat jako interní zaměstnanec na plný úvazek. „Zpravodajství zaměřené na bezpečnostní otázky“ — tak definoval svou práci, když na počátku měsíce psal na sever Chaimu Sturmanovi a Nahumu Horowitzovi, dvěma veteránům a široko daleko váženým usedlíkům, a žádal je, aby občas přispívali zprávami o arabských záležitostech ve svém blízkém okolí.20

Zaslani byl mladý muž nabitý obrovskou energií, nebylo však snadné s ním pracovat. Zdálo se, že jeho frenetické vystupování, neupravenost a posedlost tajnůstkářstvím ho přímo předurčovaly k činnosti v oblasti zpravodajství. Teddy Kollek21*, který s ním později v politickém oddělení pracoval, rád vyprávěl o tom, jaký byl Zaslani tajnůstkářský a jak se jednou utrhl na taxikáře, který se ho zeptal, kam chce jet: „Po tom vám nic není.“22 Marcusi Sieffovi, britskému Židovi, jenž se v roce 1948 stal externím poradcem Ben Guriona, připomínal Zaslani svým vzhledem superšpiona z filmu o Jamesi Bondovi.23

Z Danina a Zaslaniho se stal vysoce výkonný tým. Svým partnerstvím vytvořili velmi potřebný článek propojení a koordinace mezi Haganou a Židovskou agenturou. Oba muži zastávali funkce příhodné pro pěstování užitečných styků s Araby. Jejich práce se nicméně velmi lišila od konvenčnější diplomatické činnosti rodáka z Damašku Elijahu Sassona, experta na arabské otázky z politického oddělení, a Elijahu Epsteina, vynikajícího akademika ruského původu, který se stal interním specialistou oddělení na muslimský svět a na arabské země sousedící s Palestinou. Diplomacie stále ještě hrála důležitou úlohu, avšak vyjádřeno jazykem výzvědné a bezpečnostní služby, z Palestinců se prostě stával nepřítel. Britské úřady v podobě Královské komise jmenované v srpnu 1936 brzy poznaly, jakým směrem se budou události v budoucnu ubírat.

Šest moudrých mužů

Peelova komise přijela do Jeruzaléma v polovině listopadu 1936, krátce po ukončení arabské stávky. Byla jmenována, aby zjistila základní příčiny nepokojů, které v dubnu v Palestině vypukly, byly jí však zároveň dány instrukce, aby se povšechně informovala o plnění mandátních nařízení a britských závazků vůči Arabům a Židům a o existujících stížnostech a „aby doporučila opatření pro jejich odstranění a ochranu před jejich opětovným výskytem“. Předseda Lord Peel zastával v minulosti už dvakrát funkci ministra pro Indii a byl v mnoha vyšetřovacích komisích. Jeho pět kolegů nebylo o nic méně významných.

Více než sto svědků bylo těmi šesti vyslechnuto během sedmdesáti zasedání v jídelně honosného jeruzalémského hotelu Palace naproti starobylého muslimského hřbitova Mamilla. Arabský vyšší výbor (AVV) v čele s jeruzalémským muftím Hadž Amínem al-Husajním bojkotoval jednání téměř až do konce, tedy až do začátku ledna 1937 proto, že vláda v době, kdy komise zasedala, nezastavila příliv židovských přistěhovalců do Palestiny.

Židé udělali mnohem lepší dojem. Velmi působivě argumentoval ve své veřejné výpovědi dr. Weizmann; nastínil v hlavních rysech historii židovstva, vzestup moderního antisemitismu, vážnou situaci obrovského počtu Židů ve východní Evropě a své vlastní pokusy dosáhnout dohody s Araby — ačkoli právě toto byla nepochybně nejslabší část jeho jinak navýsost mistrovského vystoupení.

Britští úředníci, kteří vypovídali jako svědci, probrali před komisí únavnou a spletitou historii svých pokusů řídit mandát pod tlakem antagonistických zájmů 400 000 Židů a téměř jednoho milionu Arabů, kdy otázka prodeje půdy a přistěhovalectví byla tím nejpalčivějším problémem a jejich zamezení hlavním požadavkem arabské generální stávky a dalších nepokojů.

Líčení palestinských mandátních úředníků (třebaže jejich podání bylo poněkud odlišné), zřejmě celkově připomínalo shrnutí jednoho vnímavého židovského pozorovatele, který kdysi vysvětloval činnost mandátu výrazy z oblasti anglického soukromého školství. „V čele stál ředitel — vysoký komisař, jenž se snažil být neovlivnitelný a nestranný; jeho zástupci však protežovali hloupé, sportu holdující studenty, kteří bydleli ve škole (Araby), na úkor chytrých a naučených studentů (Židů), kteří do školy docházeli a měli ohavný zvyk — stačil jim k tomu sebemenší impulz — doma si rodičům stěžovat na úroveň vyučování, jídlo a tak dále.“ Sérii arabských výpovědí zahájil 12. ledna 1937 Hadž Amín, a to podivnými narážkami na „nejvyšší cíl Židů“, jímž prý je znovuvybudování Šalamounova chrámu24* (na Chrámové hoře neboli hoře Moria) v Jeruzalémě. Opět se dožadoval úplného zastavení přílivu Židů do země a zlověstně podotkl, že na otázku, zdali bude nebo nebude těmto nově příchozím dovoleno zůstat, odpoví budoucnost.

Jak tak členové komise trpělivě naslouchali nárokům protivníků, počala jim v hlavách klíčit myšlenka územního rozdělení. Mimo jídelnu hotelu Palace (kde židovští technici zabudovali do lustrů odposlouchávací zařízení, aby byla tajná jednání slyšet v centrále Židovské agentury na opačné straně mamilského hřbitova) se nemohli ubránit dojmu, jaký na ně učinilo to, čeho sionisté během dvaceti let — od doby, kdy generál Alleby vyhnal Turky ze Svaté země — dosáhli.

Po krátké návštěvě u emíra Abdulláha v Zajordánsku (stenografický záznam setkání do Židovské agentury došel až za čtrnáct dní) odjeli komisaři třetí týden v lednu z Palestiny. Profesor Reginald Coupland z Oxfordu, nejintelektuálnější člen týmu, už tehdy přesvědčivým způsobem prosazoval myšlenku rozdělení. „Židovský nacionalismus je tak vášnivý a do sebe zahleděný jako nacionalismus arabský,“ dospěl k závěru ve své proslulé zprávě on i jeho kolegové. „Oba nabírají na síle a propast mezi nimi se prohlubuje.“25

Zaslani a Danin jako první ocenili závěry, k nimž členové komise dospěli. Když arabská stávka skončila, sionisté nepodlehli iluzím, že je po boji. A když v září 1937 násilí znovu nabylo na intenzitě, byli připraveni mu čelit lépe než dříve a také britské úřady byly tentokrát odhodlanější arabské nepokoje likvidovat. Atentát na Lewise Andrewse, britského oblastního komisaře v Nazaretu, spáchaný arabskými vzbouřenci, vyburcoval vládu k činu. Bylo vyhlášeno stanné právo a Arabský vyšší výbor a národní výbory byly prohlášeny za protizákonné. Mnoho vysokých palestinských funkcionářů ze země uteklo. Ostatní byli deportováni.

Povstání v Palestině

V létě 1938 už byla vzpoura v plném proudu. Zaslani byl zaneprázdněn bombardováním Britů naléhavými žádostmi o poskytnutí větší ochrany okrajovým židovským osadám a o účinnější využití sil, které měli k dispozici. Zvláště rozsáhlý arabský útok na Givat Adu poblíž Zichron Jaakova způsobil znepokojení. „Řekl jsem, že je opravdu podstatné, aby vláda zasahovala rychle a radikálně,“ sdělil Zaslani šéfovi britské kriminální policie (CID). „Bylo absolutně nutné, aby vláda vesničany, kteří se zúčastnili útoku na Givat Adu, exemplárně potrestala, aby to na další útočníky s podobnými záměry působilo jako odstrašující příklad.“26 Koncem července obdržel Zaslani od britské policejní centrály laisez-passer umožňující mu odjet nerušeně do Haify. Bez vědomí úřadů měl ve svých dokladech zapsaného jako šoféra muže jménem E. Golomb, což nebyl nikdo jiný než Elijahu Golomb, velitel Hagany.27 Arabové si vedli dobře. Celá oblast byla v rukou vzbouřenců a policejní stanice byly pravidelně vystavovány útokům. V září 1938 hlásil sklíčeně britský vojenský velitel generál Haining do Londýna, že „vládní úředníci nemají v zemi prakticky žádný vliv“.28

Jediný světlý bod na jinak temném obzoru se objevil v podobě výstředního britského důstojníka a zaníceného křesťanského sionisty, kapitána Charlese Orde Wingata. Jeho Speciální noční komanda (SNK), která tvořily kombinované síly britských vojáků a dobrovolníků Hagany, měla na svém kontě významně úspěšné zásahy proti arabským vzbouřencům v dolní Galileji a v Džizreelském údolí. Operace SNK přiměly Haganu k větší odvaze, k provádění nočních útoků ze zálohy a ke střetům s Araby na jejich vlastním území bez čekání na jejich výpady proti židovským osadám. Wingate, který si rád četl z bible, když byl zcela nahý, a rád pojídal syrovou cibuli, byl nakonec povolán zpět do Londýna; „Ha Jidid“ (přítel), jak byl znám mezi sionisty, však po sobě v Haganě zanechal zálibu ve speciálních operacích a husarských kouscích, které jí v budoucích bojích byly ku prospěchu.

Rutinní hlášení, které Danin poslal Zaslanimu začátkem října, objasňuje, jaké zájmy a metody tehdy sionistická zpravodajská služba měla. Obsahovalo podrobnosti o zřizování interních „soudů“ arabskými povstalci. Nějaký nový informátor („který pracuje nesmírně precizně“) podal podrobné informace o tajném arabském středisku pro výrobu min a o použití gelignitu při vyhazování sloupů elektrického vedení. Viníci byli z oblasti Qalqilíje. Četa královských husarů z Túlkarmu podnikala výpady ze zálohy v oblasti, kterou jí určil Danin. Problémem byli arabští psi, neboť jejich štěkání bylo varováním před britskými útoky. Bylo by prospěšné přesvědčit vládu, aby v oblasti ohlásila vypuknutí epidemie vztekliny, a všichni psi tak mohli být utraceni. Různí Arabové pracující pro Brity byli ve spojení s povstalci, a měli být proto propuštěni. Vesničanům, jimž armáda vyhodila domy do povětří, je sousedé pomáhali znovu budovat. Tomu se mělo zamezit. Jakési arabské ženy, které vojáci opomněli prohledat, propašovaly v autobusu z Netanye do Túlkarmu čtyři revolvery. Kdy, uzavíral Danin hlášení, pošle Zaslani další peníze, aby bylo možné uhradit stoupající náklady na zaplacení informátorů?29

Palestinci o Daninově činnosti věděli. Základem jedné z jeho pozdějších zpráv pro Zaslaniho byl podrobný zápis z výslechu povstalce zajatého britskou armádou, který obsahoval krátkou zmínku o tom, že v Chirbat Manšíji, poblíž Hadery, je Arab známý jako „myš“, který je špehem Ezry, farmáře pěstujícího citrusové plody. Chytili ho a odsoudili k smrti, ale podařilo se mu uprchnout do Sýrie.22 „Myš“ z Chirbat Manšíje byl téměř s určitostí tentýž informátor, jehož naverbováním Danin zahájil v létě 1936 svou kariéru zpravodajského šéfa.

S britskou vojenskou zpravodajskou službou pěstovali Danin se Zaslanim užitečné styky. Informace, které Židé shromažďovali o činnosti, zbraních a úkrytech arabských band, byly pravidelně předávány úřadům. Typické pro toto období bylo, že britským oddílům, které pronikaly do vesnic, dával Danin k dispozici arabské informátory, kteří v bezpečí obrněných vozů identifikovali známé vzbouřence. Někteří z dopadených byli pověšeni.

Danin neustále usiloval o to, aby byli Palestinci přísně trestáni. „Dostat členy gangů před soud vždycky vyžadovalo složitou a citlivou přípravu arabských svědků, kteří proti nim měli vypovídat,“ napsal později. „Před procesem náš právník svědky vždy připravil, aby se předešlo eventuálním omylům, které by mohly vést k osvobození zločinců. Svědci byli opravdoví svědci, někdy bylo ovšem zapotřebí ,vypilovat detaily‘, aby nedocházelo k nesrovnalostem a členové gangů tak kvůli ,technickým zádrhelům‘ neunikali spravedlnosti.“30

Britská policie často projevovala nepřátelství a domnívala se, že ji sionisté vodí za nos. Jeden seržant z policejní stanice v Bajt Liddu například řekl, že „všechny informace od Židů jsou falešné a Židé je poskytují výlučně s úmyslem poškozovat Araby“. Danin si v listopadu 1938 stěžoval, že Arabové, jejichž jména ohlásil, byli sice policií zatčeni, ale posléze propuštěni.31

Vztahy s armádou, jejímž prvořadým zájmem teď bylo skoncovat s revoltou, byly mnohem lepší a dokumenty, které Britové od povstalců ukořistili, byly sionistům nepokrytě předávány. Daninovi a arabistům z Židovské agentury umožňovaly jedinečné pohledy do sociální struktury a modu operandi palestinských bojovníků. Přibývající známky vnitřních rozporů v arabském táboře byly pohotově zužitkovány Židy i Brity. Arabští odpůrci muftího v čele s renomovanou jeruzalémskou rodinou Našášíbíjovců hledali a také nacházeli pomoc u Židovské agentury. Byly vytvořeny arabské „mírové skupiny“, jimž armáda, řízená zpravodajskou službou při RAF, na oplátku za informace o poloze povstaleckých gangů dodávala zbraně a peníze. „Podporovali jsme mírové skupiny a snažili jsme se ovlivnit policii, aby jim dovolila nerušeně pokračovat v činnosti. Když jejich členové přicházeli podat úřadům informace, pomáhali jsme také udržet v tajnosti jejich totožnost.“32

Začátkem roku 1939 bylo jasné, že povstání ztrácí na síle. V březnu byl v jedné samarijské vesnici vojáky zabit vrchní velitel povstání Abdul Rahím al-Hadž Muhammad poté, co se Britové dozvěděli od velitele jedné „mírové skupiny“, kde se zdržuje. Povstalecké skupiny utekly do Sýrie a rozpory mezi Palestinci byly hlubší než kdy předtím. V létě už bylo téměř po všem. Sionisté se z toho měli těšit, avšak zažívali katastrofální porážky na poli diplomatickém. Bílá kniha britské vlády z května 1939 pohřbila nakonec všechny naděje na uskutečnění projektu rozdělení země, který navrhla Peelova komise. Co však bylo ještě horší, židovské přistěhovalectví — pravá to míza sionistických plánů — mělo být přísně omezeno a rovněž tak odprodej půdy Židům. Během deseti let měl být zřízen nezávislý palestinský stát.

Bílá kniha, válka a Šaj

Postupné zhroucení arabského povstání a vypuknutí války v Evropě v září 1939 přineslo Palestině nejistý mír. Vzdor drakonické Bílé knize se jišuv začínal postupně těšit klidu a prosperitě, jaké nepoznal od počátku roku 1936. Zprávy o tom, co se děje ve vzdálených ghettech a táborech smrti ve východní Evropě, začaly prosakovat do Palestiny teprve v roce 1942. Všeobecně tu převládal pocit, že by se stávající situace mělo využít k přípravě jišuvu povšechně a Hagany konkrétně na další etapu konfrontace s Araby i Brity, bez ohledu na to, v jaké formě k ní dojde.

Existující zpravodajský systém byl ve své podobě přebudován na začátku roku 1940 — po vlně zatýkání příslušníků Hagany britskými úřady, které se tehdy rozhodly proti organizaci zakročit. Už v červnu 1939 hlásil jeden ze Zaslaniho agentů, že CID náhle projevuje veliký zájem o strukturu Hagany a o činnost židovských rybářů v souvislosti s nelegálním přistěhovalectvím, které se poté, co byla vydána Bílá kniha, rozběhlo naplno.33

Vrchní velení Hagany zřídilo kontrašpionážní oddělení (Rigul negdi), jež mělo fungovat jako vnitřní bezpečnostní služba sledující Židy, kteří kolaborovali s Brity, a také pravicové disidenty Irgun. Za tyto záležitosti zodpovídal Šaul Meirov (Avigur) a oddělení organizoval David Šaltiel, bývalý příslušník francouzské Cizinecké legie a obchodní cestující známý všeobecně, avšak poněkud průhledně, jako „Carfati“ (Francouz). V červnu bylo pod vedením Ezry Danina oficiálně vytvořeno arabské oddělení, třebaže si Danin v souladu s britskou tradicí amatérského zpravodajství, kterou tak obdivoval, zachovával své nezávislé postavení a Hagana ho oficiálně nikdy nezaměstnávala.

V letech 1940 a 1941 však byla většina zpravodajské činnosti zaměřena na Židy kolaborující s Brity. Vedla se vyšetřování proti zločincům, typům z podsvětí, ženám, které navázaly intimní známosti s britskými vojáky nebo úředníky, a dalším, kteří se ocitli v podezření z příliš úzkých styků s mandátními úřady. Byla založena zvláštní sekce pro sledování židovských komunistů. Asi 200 lidí bylo pod dohledem, i když se mnohá obvinění a podezření nakonec ukázala být neopodstatněná. Někteří z toho vyklouzli s přísným varováním, jiní s výpraskem. Ovšem ve vážných případech, kdy šlo o zatčení nebo odhalení úkrytu zbraní ukořistěných Haganě příslušníky CID, obrátilo se kontrašpionážní oddělení na vrchní velení a žádalo trest smrti. Oficiální dějiny Hagany jsou zdrženlivé, jedná-li se o čísla, na druhé straně nicméně nepokrytě konstatují, že „několik informátorů a zrádců“ bylo v tomto období popraveno.34

Více času i činnosti se tehdy zaměřovalo i na sionistické disidentské skupiny, a to obzvláště poté, co začalo být zjevné, že se Irgun snaží, seč může, vypátrat skladiště zbraní Hagany a že používá různé triky, aby zasela rozbroje do řad základny této organizace. Šaltielovi muži z kontrašpionáže zajali a uvěznili členy menší záškodnické skupiny Stern (Lehi) a při výslechu je donutili prozradit jejich vlastní operační plány a umístění arzenálů.

V červnu 1940 předložil Meirov velení Hagany a šéfovi politického oddělení Moše Šertokovi návrh na vytvoření společné celonárodní zpravodajské služby (ešmt jediot), která měla vystupovat pod židovskou zkratkou Šaj. K realizaci návrhu došlo v září a kontrašpionáž se stala jedním ze tří oddělení nového orgánu. Avšak teprve v březnu 1942, kdy Šaltiela nahradil Jisrael Zavlodovsky (Amir) a byl jmenován šéfem Šaj, byla různá zpravodajská oddělení Hagany konečně spojena pod střechou telavivské centrály „chráněné nálepkou“ sídla Výboru pro péči o vojáky.

Amir, specialista na tajné opatřování zbraní (recheš), o zpravodajství nic nevěděl, když své přidělení dostal, a dychtivě hltal všechny knihy na toto téma, které objevil. Ve své nové podobě obcházela Šaj běžný vojenský služební postup a podléhala přímo velení Hagany a politickému oddělení. Sestávala ze tří oddělení: kontrašpionážního (neboli „interního“) zabývajícího se Židy; britského (neboli „politického“), odpovědného za infiltraci do ozbrojených sil, policie a do palestinské vlády; a Daninova arabského. Po organizační stránce si Šaj zachovala nezměněnou strukturu až do června 1948, několik týdnů po vyhlášení nezávislosti Izraele, kdy byla rozpuštěna.

Danin byl přirozeně podezíravý, šlo-li o vysokou politiku, a vždycky raději besedoval s prostým rolníkem, než by vyměňoval společenské žoviálnosti s kultivovaným městským efendim v tarbúši. „Mé zájmy se soustřeďovaly především na omezování třenic mezi námi a Araby,“ poznamenal si později. „Přes to, co se psalo v arabských novinách a co se říkalo v kázáních pronášených v mešitách a o čem se mluvilo v politických salonech, přál jsem snahám o snížení počtu obětí vzájemných konfrontací a o zlepšení vztahů mezi židovskými osadami a arabskými vesnicemi.“35

Začal nicméně těsněji spolupracovat s arabskou sekcí politického oddělení, jehož šéfem byl Elijahu Sasson. Zeev Šaref, úředník Židovské agentury, jenž byl jmenován, aby dohlížel na práci arabského oddělení Šaj, znovu zdůrazňoval její podřízené postavení vůči vojenskému a politickému křídlu jišuvu. Šarefovy administrativní schopnosti byly vhodným doplňkem Daninových jedinečných zkušeností a jeho instinktu. Společně rozhodli, že Palestina bude rozdělena na čtvercová území a že v každém takovém území bude jmenován agent-sběrač, který bude podávat hlášení o místních arabských záležitostech. Ze svého hubeného rozpočtu vyčlenil Danin 6 liber měsíčně (tehdejší plat policisty), aby mohl zaměstnat pomocníka, nočního hlídače z Hadery jménem Šimšon Mašbec. V Daninově autě projížděli křížem krážem zemi a pátrali po potenciálních adeptech, většinou mezi hlídači a muchtary — předáky židovských osad. Židovští obchodníci s dobytkem a řezníci byli pro své pravidelné styky s Araby v okrajových venkovských oblastech a díky nejasnému předělu mezi jejich obchodní činností a pašováním rovněž oblíbenými objekty. S mnoha informátory Danin spolupracoval od nepokojů v roce 1936. „Pátrali jsme po komkoli, kdo měl styky s Araby,“36 řekl později Mašbec.

Když počal tento systém fungovat na plné obrátky, podnikal Mašbec (s novými instrukcemi a otázkami od Danina) jednou za čtrnáct dní objížďky na motorce, shromažďoval informace a přivážel je nazpět do Hadery, kde byly zpracovávány a tříděny. Později, koncem války, byl Mašbec nahrazen Benjaminem (Binjaminem) Giblim, jenž se v roce 1948 dostal až do čela arabského oddělení Šaj v Jeruzalémě a stal se druhým šéfem izraelského vojenského zpravodajského odboru. Celková kvalita zpráv agentů byla zpočátku různorodá a často nespolehlivá, ale časem se zlepšovala.

Nevyhodnocené materiály jsou po více než čtyřiceti letech stále ještě utajované, ale „konečný produkt“ se brzy rozšířil mezi příslušníky Židovské agentury i Hagany. V těchto zprávách nebyli agenti Šaj nikdy označováni jmény, ale pouze podle svého umístění. Tak byl Daninův člověk v kibucu Alonim v severní Galileji označen jako „Aloni“; agent z oblasti Haifské zátoky (v hebrejštině Mifrac Haifa) jako „Mifraci“; zástupce v kibucu Kfar Menachem na jihu jako „Menachemi“ atd. V roce 1947 měl už Danin třicet až čtyřicet stálých zpravodajců, vesměs dobrovolníků, a také hrstku vysoce kvalitních arabských zdrojů známých pod hebrejskými krycími jmény: nejlepší byl „HaNoter“ (hlídač), ale i „Halkar“ (farmář), „HaHazan“ (kantor) a „HaPoel HaAravi“ (arabský dělník) byli vysoce ceněni.

„Menachemi“, jehož skutečné jméno bylo David Karon, byl jedním z Daninových nejlepších agentů a v mnoha směrech vzorem pro ostatní. V roce 1940, kdy se s Daninem setkal poprvé, byl jedním ze zakládajících členů Kfar Menachemu, vybudovaného levicovým hnutím HaŠomer HaCair v pusté krajině obklopené arabskými vesnicemi. Nová židovská osada — původně založená jinou skupinou pionýrů v roce 1937 — byla z důvodů zcela zjevně bezpečnostních jako všechny ostatní osady v tomto období vybudována v charakteristickém stylu — se strážní věží a palisádovou ohradou. Karon byl angažovaný a zvídavý mladý muž, jenž vstoupil do Hagany krátce poté, co v roce 1931 přijel z Ruska do Palestiny, aby tu vystudoval zemědělství, a který se nedávno vrátil nezraněn domů po osmnáctiměsíčních bojích v řadách polského praporu Mezinárodní brigády ve Španělsku.

Tehdy bylo Karonovi teprve asi pětadvacet, ale protože už získal značné vojenské zkušenosti, bylo zcela přirozené, že se v mladém kibucu stal strážcem a odborníkem na bezpečnost. Tato jeho činnost vyústila v úzké a pravidelné styky s novými arabskými sousedy. Začal studovat místní arabštinu a celkově vstřebávat zkušenosti a zvyklosti palestinského venkovského života. Svou dlouhou vynikající kariéru u tajné služby však doopravdy zahájil, teprve když mu mladý rolník z nedaleké vesnice Tina sám od sebe poskytl informace o události, která se přihodila koncem povstání předešlého roku. V Masmíji, dvě míle na jih po hlavní silnici do Gazy, bylo zavražděno šest zaměstnanců elektromontážní společnosti, které poslali opravit elektrické vedení poškozené povstalci. Pachatelé nebyli nikdy dopadeni, ale Karonův informátor věděl, kdo a kde jsou. Karon o tom pohotově podal hlášení do centrály Hagany v Tel Avivu a zanedlouho přijel do Kfar Menachmu Ezra Danin a vyhledal ho.

To byl začátek jejich celoživotního vztahu založeného na vzájemném obdivu a osobní důvěře. Karon tehdy věděl málo nebo téměř vůbec nic o začínající organizaci Šaj, ale Danin mu imponoval a on sám se o Araby intenzivně zajímal. „Podle mne měl v Haganě nejrozsáhlejší vědomosti o Arabech Ezra,“ vzpomínal Karon po letech. „Řekl mi, jaké věci nás budou zajímat, a stali se z nás blízcí přátelé.“37

Karon se rychle naučil rozlišovat mezi politickou příslušností a vnitřní hierarchií okolních arabských vesnic. Některé loajálně podporovaly opozici vedenou Našášíbíjovci (tzv. Muáridín, neboli „opozice“), soustředěnou směrem na východ, v oblasti Hebronu. Jiné, zvláště Masmíja, jež měla styky s Gazou, byly promuftíovské, tudíž potenciálně nepřátelské. Všechny informace, které mohly být užitečné, byly s povděkem přijímány a evidovány: rozbroje mezi různými rodinami, osobní rivalita a intriky, dluhy atd.

Někdy v roce 1940 požádal Danin Mašbece, aby v Haifě zorganizoval kurz pro agenty-sběrače pracující pro Šaj a muchtery venkovských osad, zaměřený na řešení místních problémů s arabskými sousedy. „Vyučovali jsme arabštinu a arabské zvyky,“ řekl Mašbec. Nepokoušeli jsme se učit je zpravodajskou práci, ale jak získávat informace, které by nám pomáhaly při hlídání polí, a jak najít ty, kteří nám působili problémy. Důraz jsme kladli na místní problémy. Starosti nám dělala bezpečnost osad.“ Příštího roku se David Karon zúčastnil podobného kurzu, který pořádalo Daninovo oddělení společně s Židovskou agenturou v Jeruzalémě. Arabština a arabské zvyky opět udávaly základní tón — důvodem byla snaha zabránit třenicím, které pramenily z neznalosti arabského života. Karon osvědčil své kvality krátce poté, co stráže Kfar Menachemu zastřelily Araba, jenž jedné noci sbíral seno na poli patřícím kibucu. Mladý příslušník Šaj, Arabům tehdy znám jako Daud, sehrál rozhodující roli v oficiálním sulha (usmíření) s rodinou a vesnicí zastřeleného. Rýži a maso pro slavnostní jídlo zaopatřila Židovská agentura a z Jeruzaléma přijel Elijahu Sasson s poselstvím míru a dobrých sousedských vztahů.

Základní informace šířící se v podobě zvěstí, o něž Šaj stála, se nejjednodušeji získávaly třeba jen při potulkách v různých částech země. Brzy po zmíněném usmíření se Karon a tři další mladí muži z Kfar Menachemu vydali traktorem a vybaveni stanem na jih, k Negevu. Situace, která vyvstala po vydání Bílé knihy, přiměla úřady pro osídlování, aby zorganizovaly to, čemu se říkalo „politická orba“. Chtěly tak prokázat vlastnictví pozemků, které byly Židy zakoupeny před rokem 1939, jež však v důsledku „zmrazení“ vyhlášeného Brity nebyly doposud obdělány ani osídleny. Karon o tom řekl:

Kamkoli jsme se dostali, tam jsem celé hodiny vysedával s arabskými strážnými a bavil jsem se s nimi o kraji. Dozvěděl jsem se nesmírně mnoho o jejich zvycích. Byla to má „lidová univerzita“ a v plné míře jsem ji zužitkoval. Později, když jsme se přesunuli do třinácti nových osad v Nagevu, mě Hagana vyzvala, abych to nějak s Araby zařídil. Našel jsem přístupové cesty, které nám umožňovaly neprojíždět arabskými vesnicemi. A ráno, když už bylo všechno připraveno, jsme otevřeli stan a zvali kolemjdoucí Araby dovnitř na šálek čaje. Zdůrazňovali jsme přitom, že máme mírumilovné záměry.38

Avšak mír a dobré sousedské vztahy byly jen částí toho, co se dělo. Karon využil svých početných konexí mezi Araby na jihu ke koupi ukořistěných německých a italských zbraní propašovaných do země australskými vojáky, kteří sloužili v egyptské Západní poušti. A jak se válka v Evropě protahovala, ve svém průběhu nikterak nezkrácena porážkou, kterou Rommelovu Afrika Korps zasadili Britové u El Alameinu, začala se pozvolna Daninova výzvědná síť Šaj víc a více podobat profesionální zpravodajské organizaci, která vážně přemýšlí o budoucím konfliktu s Araby.

V roce 1936 byl na osobní doporučení Davida Šaltiela přijat do arabského oddělení berlínský rodák Jaakov Šimoni, intelektuál a učitel, rozčarovaný omezeními, jimž podléhal život v mladém kibucu Givat Chaim poblíž Hadery. Šimoni se se Šaltielem setkal už před svým příjezdem do Palestiny začátkem roku 1936 na sionistické výcvikové farmě ve Francii. S důkladností a nadšením, typickými pro jekke (německého Žida), se naučil arabsky a intenzivně se zajímal o arabské záležitosti. Doufal, že přijímací pohovor s ním povede Šaul Avigur, šedá eminence Šaj, ale místo něho se setkal s nevýrazným byrokratem Zeevem Šarafem. Šimoni, který byl přijat s měsíční gáží 14 liber a 10 šilinků, zahájil svou práci v říjnu 1941 tím, že zařídil pro arabské oddělení první slušnou kancelář ve dvou zadních místnostech banky na ulici Lunz ve středu Jeruzaléma. Zárodečný archiv Šaj byl v souladu s tehdejším duchem konspirace a utajení ukrýván ve dvou kufrech pod postelí Elijahu Ben Hura, velitele městské Hagany, v blízké King George Avenue.

O několik měsíců později, poté co Jisroel Amir provedl konečnou reorganizaci Šaj, přestěhoval tehdy šestadvacetiletý Šimoni její kancelář do Tel Avivu, napřed do čísla 16 v ulici Melchett a potom do čtyřpokojového bytu v druhém poschodí v domě číslo 190 na ulici Ben Jehudy. Kufry s archivem, jenž neustále nabýval na objemu, našly útulek na jiném místě a on sám byl kryt — a to dosti případně pro mladého, seriózního muže se zálibou v papírování — nálepkou zaměstnance Am Ovedu, nakladatelství Histadrut. „Bylo mi řečeno, abych se pustil do práce a založil oddělení pro arabské záležitosti, což v té době znamenalo pro záležitosti palestinských Arabů,“ vzpomínal později.39

Šimoni začal dostávat veškeré zprávy od lidí z terénu a brzy je sužoval svými přísnými měřítky a opakovanými žádostmi o konkrétní informace pro své množící se materiály. Podle vlastního vyprávění byl náročný úkolář a rady nepřijímal od nikoho, pouze od Danina.

O léta později Šimoni vzpomínal:

Ezra byl jediný člověk, kterého jsem znal — a do jisté míry také Još Palmon — který kombinoval praktické zkušenosti s Araby se solidní znalostí arabštiny jako jazyka a znalostmi arabských záležitostí jako disciplíny v širším smyslu a který uměl hovořit se vzdělanými Araby. Naši terénní pracovníci byli zpravidla báječní a fajn lidé, ovšem mnozí z nich byli v tomto smyslu primitivové, kteří neznali spisovnou arabštinu, a já jsem měl problémy se zprávami, které posílali. Nedovedli ani pořádně napsat arabské jméno. Bylo jim to jedno. Co na tom záleží, jmenuje-li se ten člověk Saláh. Může to být i Sálih. Může to být třeba Husajn nebo Hasan nebo Ihsám nebo Muhsin. „Ihsajn,“ řekli mi nakonec. „Copak není jedno, jestli je to Hasan nebo Husajn nebo Muhsin?“ Mně to však jedno nebylo, protože jsem měl seznam, do něhož muselo být jméno toho člověka zařazeno podle abecedy. Samozřejmě že ve většině případů byla jejich hlášení značně primitivní. Nebyli to lidé nekulturní, ale v tomto konkrétním oboru se jejich odbornost omezovala jen na sousedního šajcha nebo na sousední vesnici. Ve svých zprávách zveličovali význam čistě místních záležitostí. Podle nich byl největší místní darebák šéfem všech band. Mým úkolem bylo jejich zprávy patřičně upravit, výhledově je zařadit a včlenit do celkového hlášení, které jsem každý týden podával.40

Materiály byly v hrozném nepořádku. Šimoni si je vzal domů, do telavivského předměstí Bat Jam, a roztřídil je. Když je na jaře 1943 přinesl zpátky do sejfu v budově Šaj v Tel Avivu, byly už zárodkem účelného a srozumitelného systému vyhledávání informací. Jeho trvání na správném přepisu arabských jmen — noční můra každého orientalisty při styku s amatéry — nebylo jen puntičkářství. Jedna část seznamů byla biografická, ve formě standardizovaných dotazníků, které se zasílaly terénním pracovníkům, a druhá geografická, s podrobnými informacemi o určitých vesnicích zapsaných na velkých, zelených kartách. Daninovi, jenž neměl papírování nikdy v lásce a vždycky odmítal vést řádné záznamy, se to obzvlášť zamlouvalo. Někdy v roce 1943, na návrh Elijahu Sassona, začal být systematicky čten a analyzován jako zdroj informací o Palestincích plodný arabský tisk. Šimoniho zarazilo, že na takový samozřejmý nápad nepřišel sám. Za Šimoniho šéfování dosáhly bulletiny Šaj s krycím názvem „Jedjot Tene“ (Košík na ovoce) vysoké profesionální úrovně a ve zpravodajských kruzích se dočkaly mnohem širší kolportáže.

Šimoniho příklad brzy následovala další hlavní oddělení organizace. Josef Krakovsky (Karib), učitel, jenž byl prvním šéfem židovského (neboli interního) oddělení, začal také budovat systematický archiv. V létě 1944 ho převzal postavou malý, ale rozhodný mladý muž jménem Isser Halperin (Harel)41* a učinil z něho pýchu Šaj — s opravdovou kartotékou a barevnými stužkami pro rychlejší orientaci. Totéž provedl dr. David Arian, bývalý berlínský policista a bankovní úředník, který se zabýval komunistickými záležitostmi.42

Archiv představoval z bezpečnostního hlediska vážný problém. Za Harelova vedení byl od známého telavivského herce pronajat nevelký byt v ulici Dov Hoz; byla v něm vybudována malá tajná místnost vybavená nepravou stěnou, speciálními kovovými dveřmi, které se daly rychle otevřít i zavřít, a skládací postelí pro zamaskování prasklin ve zdi. Chaim Ben Menachem, šéf jeruzalémské Šaj, měl ještě neobvyklejší a možná bezpečnější nápad: přestěhoval své materiály do boudy v areálu Hebrejské univerzity na hoře Skopus, která byla využívána pro výzkum lepry.43

Organizace a rozdělování úkolů se zdokonalily a nastoupily nové talenty. Nejslibnějším nováčkem arabského oddělení byl Još Palmon. Palmon se narodil v roce 1913 v rodině ruského původu v Neve Cedek, na hranici mezi Tel Avivem a Jaffou, a pro oddělení byl cenným přírůstkem. Mluvil dobře arabsky a své kvality prokázal, když v době předcházejících nepokojů zastupoval Haganu v drsném a izolovaném prostředí továrny Palestinské společnosti pro těžbu potaše v Sodomě, u jižního cípu Mrtvého moře. Znal zrovna tak dobře místní beduínské kmeny, jako znal Hebron a vesnice kolem něj, a jeho přidělení mu umožňovalo shromažďovat informace o pašování zbraní přes dlouhou a liduprázdnou hranici se Zajordánskem. Danina tehdy už znal, ale v druhé polovině třicátých let byl pro něho hlavním styčným bodem velitel Hagany v Jeruzalémě Jaakov Patt, jemuž příležitostně předkládal všechny „speciality“, o nichž se doslechl.

Po reorganizaci v roce 1940 bylo Palmonovo první přidělení k Daninovi, a to dosti logicky, jako operativec/agent-sběrač pro Hebronskou oblast, v níž styk s Araby — nebyly tam totiž téměř žádné židovské osady — měl klíčovou důležitost. V důsledku klidu, který nastal po odeznění povstání, tam však pro něho bylo příliš málo práce, a tak rychle rozšířil svou činnost na oblast Jeruzaléma a brzy i na celé území. Začal také hlouběji přemýšlet o důvodech shromažďování informací. „Navrhl jsem, abychom změnili název informační služba (šerut jediot) na zpravodajská služba (šerut bitašon),“ vzpomínal později. „Informační činnost lze provádět všude. To, co zachytíš, doneseš na trh, bez ohledu na to, jsou-li tam kupci nebo ne. Avšak to, oč jsme usilovali, bylo dostat se do míst, která jsou důležitá a zajímavá.“44 Místně vymezený sběr informací, který byl prováděn strážcem kibucu u kávy s arabským muchtarem nebo řezníkem dobírajícím si prodavače dobytka, byl potud, pokud až sahal, v pořádku. Palmon si ale uvědomoval, že nesahá daleko a že je nezbytná větší přesnost a více perspektivního plánování. Například v Hebronu měl Palmon — Arabům známý jako Abú Sabrí — důležitého informátora jménem Nažár, jemuž patřily velbloudí karavany, které cestovaly po stezkách v poušti do Zajordánska. Nažár byl také placený a dlouholetý agent zpravodajské služby při RAF, což znamenalo, že už byl vycvičen mít oči a uši otevřené.

Stále „vědečtější“ směr, jímž se ubírali arabisti v Šaj, dosáhl významného mezníku v roce 1944, kdy Danin přesvědčil Haganu, aby vydala sbírku dokumentů ukořistěných povstalcům za nepokojů v letech 1936–1939. Danin získal většinu těchto materiálů od prostředníků v britské vojenské tajné službě, kteří je předávali Šaj k překladu a interpretaci, protože zjevně raději jednali s Haganou, jež si uvědomovala důležitost utajení, než s notoricky „proděravělou“ palestinskou administrativou. Většina materiálů byla ukořistěna bandám operujícím v oblasti Náblus–Zenin–Túlkarm, poblíž Daninova domova v Hadeře.

Kniha Te’ndot VeDmujot (Dokumenty a osobnosti) vystupuje zřetelně do popředí jako první vážný pokus Židů zaznamenat a analyzovat motivy a charakter arabských nepřátel a je stále historickým zdrojem informací jedinečné hodnoty. Daninův úvod ke sbírce se zabývá sociologickou analýzou základny povstání, kterou spatřuje ve vesnicích nebo skupinách a jednotlivcích vázaných silnými pouty k venkovu. Poukazuje například na to, že sionisté i Britové měli sklon kvalitu a množství zbraní a munice v rukou povstalců nadměrně přeceňovat. Napsal o tom:

To, co nelze opomenout, je skutečnost, že vojensko-technický výcvik Arabů neměl vysokou úroveň. Stupeň jejich odborných znalostí moderních zbraní se téměř rovnal nule. Využívali výcviku získaného přirozeným způsobem v arabské vesnici: boje o přežití v kontextu každodenního života — krevní msty, pěstního zápasu, úkladných přepadení, krádeže, odvety, žhářství, ničení sadů a úrody, bodnutí zezadu, lovu a střílení na cíl.

Te’udot VeDmujot nebyla vydána pro trh; očíslované výtisky dostali do rukou pouze velitelé Hagany a několik politických vůdců a není v nich žádná zmínka ani o Šaj, ani o zpravodajské práci. Bylo však jasné, že studiem nedávných srážek s Palestinci lze získat důležité praktické ponaučení pro budoucnost. Danin napsal:

Věříme, že jednou z nejúčinnějších zbraní proti arabskému povstalci je znalost jeho mentality a pravděpodobných reakcí v rozmanitých situacích. Musíme být informovaní o tom, jak se shromažďuje, útočí, brání, maskuje a uniká; zda dětinsky nemiluje moc; dovede-li odolávat úplatkům; nakolik je upřímný; jestli má sklon vyhledávat spory nebo opustit soudruha v nouzi; dá-li se ovlivnit společenskými konflikty; do jaké míry je hotov zradit velitele; o jeho postoji k nepříteli a k sousedovi. Jaká jsou jeho pravidla férového boje? Co vyvede z míry arabského bojovníka a jak ho lze nejúčinněji zasáhnout? Kdy působí fyzické napadení a za jakých okolností je účinnější útok na jeho majetek?45

Takové otázky začaly být brzy kladeny širšímu publiku. Arabisté Šaj si zachovávali mnohem více civilní než vojenský charakter, a tak boj a taktické zpravodajství založené na hlídkování, pozorování a na styku s nepřítelem, byly většinou ignorovány; začaly se rozvíjet teprve ke konci světové války — se změnami signalizujícími eventuální odjezd Britů a regulérní válku s Araby. Šaj uspořádala první kurz zpravodajství pro příslušníky Hagany v Šefaji poblíž Zichron Jaakovu v roce 1944 a pak v Hadeře v roce 1946 druhý, většího rozsahu, tentokrát pro třicet nadějných důstojníků. Šimoni jim přednášel o Palestincích a Šaul Bar Chaim pro ně uspořádal rychlokurz arabštiny.

Už v dubnu 1940 navrhl Danin Reuvenu Zaslanimu, aby Šaj využila veškeré své zdroje a materiály k sestavení vyčerpávajícího přehledu arabských vesnic — někteří podnikaví jedinci jako Zerubavel Arbel už takové přehledy svých příslušných oblastí měli hotové. Ovšem práce na projektu „Soubor informací o vesnicích“ se naplno rozjela teprve v roce 1945 — za dohledu řídícího výboru složeného z Danina, Šimoniho a Palmona. S použitím zpráv agentů a leteckých snímků, pořízených menšími letadly, byl vytvořen souhrnný přehled více než šesti set z osmi set arabských vesnic v Palestině. Fotografie sloužily jako náhrada za obvyklé topografické mapy, jejichž prodej byl ve válečném období zakázán. V roce 1948, když se Britové chystali odejít, vnikli příslušníci Šaj do Státního topografického úřadu v Tel Avivu a ofotografovali exempláře všech úředních map.46

Přehled byl do té doby nejpozoruhodnějším pokusem využití zpravodajské činnosti za určitým vojenským účelem. Protože se schylovalo k opětnému rozpoutání konfliktu s Araby, stalo se naléhavou potřebou mít k dispozici centralizované aktuální informace o potenciálních vojenských cílech. A potenciální vojenské cíle představovaly tehdy všechny arabské vesnice. David Karon na to vzpomíná takto:

Myšlenka, jež v oněch dnech ovládala činnost Hagany, spočívala v tom, že naše odveta musí být zaměřena na správný cíl. K tomu, abyste poznali, který cíl je správný, bylo také třeba vědět, který je nesprávný. Proto Šaj vykonala obrovský kus práce při dokumentování vesnic, shromažďování informací o rodinách v nich žijících a o jejich vnitřních rozmíškách. Nějaká dívka byla třeba někde znásilněna: náš zásah byl vždy veden na přesný cíl. Jestliže jste bedlivě sledovali současné dění, bylo vám brzy jasné, co kdo udělal. A když jste věděli, kdo to udělal, měli podrobnou mapu vesnice a znali přístupovou cestu, mohli jste přesně určit dům, kde pachatel bydlí.47

„Jako kdyby nebyla válka…“

„Bílá kniha z roku 1939,“ stěžoval si David Ben Gurion britskému vysokému komisaři siru Haroldu MacMichaelovi, „zasadila židovskému národu v nejtragičtější hodině jeho historie krutou a neospravedlnitelnou ránu.“ Přesto si jišuv a sionistické hnutí nemohly dovolit nepokračovat v uskutečňování svých cílů. Ben Gurion v tom udal tón svým snadno zapamatovatelným výrokem z 12. září 1939, který stojí za to citovat: „Musíme podporovat armádu, jako kdyby žádná Bílá kniha nebyla,“ prohlásil, „a bojovat proti Bílé knize, jako kdyby žádná válka nebyla.“ Byl to chytrý a případný slogan, který byl vybrušován, jak se válka protahovala, do ostřejších variant. Realizovat jej však nebylo snadné. Vzdor pokroku, kterého Hagana dosáhla během tří let nepokojů co do počtu jejich příslušníků a odborných vojenských znalostí, byl jišuv z hlediska bezpečnosti stále ještě v podstatě závislý na britských vojenských silách. Starosti s tím, co by se mohlo přihodit, kdyby se snad Britové stáhli, způsobily, že prvořadým zájmem sionistů nyní bylo dělat pro všeobecné válečné úsilí — nebo alespoň pro obranu Palestiny samotné — tolik, kolik Whitehall povolí. Zájmy Londýna a Jeruzaléma se však různily.48

Britové věřili, že je nutné nejen prosazovat ustanovení Bílé knihy, ale i dělat vše pro to, aby si Araby neznepřátelili, a zpočátku se obávali podniknout cokoli, co by mohlo zvýšit vojenský potenciál Židů. Okolnosti se radikálně změnily na jaře 1940, když Němci obsadili západní Evropu, zahájili vzdušné útoky na britskou pevninu a když v červnu vstoupila do války Itálie. Kapitulace Francie a červnové prohlášení francouzské armády v Sýrii o loajalitě k režimu ve Vichy také přispěly ke změně situace v této oblasti a bombardování Haify a Tel Avivu italskými letadly názorně podtrhlo bezprostřednost hrozby představované Osou. Sionistické vedení v tom vidělo svou šanci a dělalo vše, aby upozornilo na míru nepřátelství Arabů vůči Británii a prokázalo tak oprávněnost stále hlasitějšího požadavku všeobecné mobilizace jišuvu.

Reuven Zaslani, který si od roku 1933, kdy poprvé přišel do styku s výzvědnou službou při RAF, vybudoval blízké vztahy s celou řadou příslušníků britské armády a kontrarozvědky, byl ideálním člověkem pro úkol zahájit takovou spolupráci. Kontakty byly navázány v Palestině i v Londýně, zvláště pak s nově vytvořeným Útvarem speciálních operací (SOE), který v červenci 1940 uvedl Winston Churchill v činnost dramatickou výzvou „Zapalte Evropu“. Představitelé sionistického hnutí, zejména Ehud Uberall (Avriel), který se v Turecku zabýval ilegálním vystěhovalectvím do Palestiny, spolupracovali taktéž s MI 9, jež pomáhala válečným zajatcům, kteří uprchli z Německa. Židé byli přesvědčeni, že MI 9 — známá také jako SIS (Britská tajná služba) — je až příliš ovlivněna proarabským ministerstvem zahraničí a že si podobně jako jeho političtí představitelé až příliš jasně uvědomuje skutečnost, že po válce bude britsko-sionistická konfrontace nevyhnutelná. Zpravidla, jak později vzpomínal Zaslani, bylo nejsnadnější pracovat s organizacemi v podstatě vojenského charakteru, které byly za tímto účelem zřízeny pouze na dobu trvání války proti Hitlerovi, a při styku s nimi trvat na zachovávání zvláštního statutu požadovaného Židovskou agenturou. Výměna dopisů, na jejímž základě byly utajované vztahy navázány (neexistovala žádná oficiální dohoda), jasně ukázala, co sionisté byli a nebyli připraveni dělat. „Nesouhlasili jsme s podřízeným postavením vůči žádné britské vojenské autoritě,“ řekl Zaslani. „Nechtěli jsme říkat ,ano, pane, ne, pane‘. Nepracovali jsme pro Brity, byli jsme spojenci.“49

Spojenecké přípravy na invazi do Sýrie a Libanonu znamenaly začátek vážné britsko-sionistické spolupráce ve sféře zpravodajské činnosti a speciálních operací. Uchopení moci vládou ve Vichy předchozího léta odřízlo Brity v této oblasti od francouzských zdrojů informací, a proto se obrátili o pomoc při získávání informátorů, provádění sabotáží a průzkumných operací na jišuv. První velká společná akce s Brity, uskutečněná v květnu, skončila katastrofou. Třiadvacet příslušníků Hagany pod velením Zvi Spektora, které doprovázel pozorovatel SOE (Útvaru speciálních operací) major Anthony Palmer, se vydalo z Haify na malém motorovém člunu s posláním provádět sabotáže v rafineriích nafty v severolibanonském přístavu Tripolis a tak zabránit německým letadlům, která zahájila operace ze Sýrie, tankovat pohonné látky. Spojení s člunem Sea Lion bylo přerušeno a o osudu oněch mužů není dodnes nic známo. Další operace zahrnovaly propašování představitelů Svobodných Francouzů (gaullistů) do Palestiny a průzkumné akce před vlastní invazí, která vypukla 8. června 1941. Při poslední z nich, v noci 7. června, přišel poblíž Iskenderumu v jižním Libanonu o levé oko mladý důstojník Hagany Moše Dajan poté, co kulka vypálená senegalskými vojáky roztříštila dalekohled, kterým se díval. Rozvíjející se spolupráce SOE přispěla velkou měrou k rozhodnutí Hagany vytvořit v polovině května motorizované útvary známé jako Palmach (Plugot Mahac — úderné roty). Řadila se k nim i malá jednotka nazývaná Syrská četa. Tato četa, které veleli Jisroel Ben Jehuda (krycím jménem Abdu) a Još Palmon, jehož odborné znalosti v oblasti zpravodajské činnosti významně přispěly k rozvoji Šaj, trpěla nedostatkem vhodného lidského materiálu a bídným spojením s Palestinou; její nové zkušenosti s výzvědnou činností v přestrojení na nepřátelském území však byly pro sionisty neocenitelným přínosem.

Jeden z jejích členů, Jeruham Cohen, do sebe tehdy rychle vstřebal poučení z onoho období. Později napsal:

Čas strávený v Sýrii a Libanonu nás poučil, jak obrovský je rozdíl mezi jazykem a zvyky tamějšími a palestinskými. Sotva jsme otevřeli ústa, hned se nás ptali: „Palestinci, co?“ Ale nebyla to jen naše řeč, která nás prozrazovala. Pamatuji se, jak jsem si jednoho dne nechal v Tripolisu vyčistit boty a jak čistič bot řekl: „Ty boty byly vyrobeny v Haifě.“ Ti z nás, kteří ze Sýrie nebo Libanonu nepocházeli, spíše pozorovali a poslouchali, než mluvili. Museli jsme se naučit místní nářečí — a to bylo všude jiné, v Bejrútu, v Damašku i v Aleppu — než jsme se vůbec odvážili něco říct. Trvalo celé měsíce, než jsme konečně cítili jistotu. Dávali jsme pozor, abychom nebyli nijak nápadní. Nikdo z nás nevěděl, kde bydlí ti druzí.50

Členové Syrské čety se rekrutovali převážně z Židů, jimž byla arabština mateřským jazykem. Byli to přednostně domorodci ze zemí, v nichž měli plnit svá poslání, a byli vycvičeni tak, aby se bez námahy mohli vmísit do prostředí, v němž pracovali. Vedle vojenského výcviku, prováděného instruktory v hlavním stanu jednotky na hoře Karmel, se noví příslušníci učili arabské zvyky, včetně zpívání a tancování, vrhcábů a jiných hazardních her. Ne vždy však jejich krycí legenda obstála. Po invazi chytila v Damašku syrská kontrarozvědka (Deuxieme Bureau), kterou řídili zástupci režimu ve Vichy, Jeruhama Cohena a jednoho jeho kolegu. Oba měli na sobě rolnické šaty zakoupené na místním bleším trhu a u sebe padělané libanonské průkazy totožnosti. Z vězení se dostali jen díky úsilí majora Nicka Hammonda, spojky Syrské čety s Útvarem speciálních operací (SOE), při realizaci velice spletité lsti, jejíž pomocí byli tito dva agenti Palmachu označeni za dezertéry britské armády. Na nápad četu vytvořit přišla Židovská agentura. „Byla to jasně otázka našich vlastních cílů,“ řekl později Zaslani. „Britové tím nápadem nebyli nikterak nadšeni a my jsme do jisté míry využívali skutečnosti, že nám byli zavázáni.“51

Na Brity hluboce zapůsobili zvědové Palmachu a jejich političtí koordinátoři. Julian Amery, který přišel na horu Karmel s balkánskou četou SOE z centrály v Rustrum Buildings v Káhiře, později napsal:

Úzce jsem spolupracoval se Šertokem a Zaslanim, šéfy zahraniční a tajné sekce Židovské agentury. Na Balkáně jsme měli spoustu společných zájmů, a tak jsme si mohli často navzájem pomáhat. Imponovala mně jejich výkonnost a originalita operačního myšlení. Rychle pochopili naše hledisko, ale houževnatě zastávali své. Když však uzavřeli dohodu, její podmínky plnili.52

C. M. Woodhouse, další příslušník SOE zamilovaný do „záhadné organizace označené tajemnou zkratkou“, odjel z Palestiny s obdobně pozitivními názory na vlohy sionistů pro vedení tajných válek.53

O několik měsíců později projevili Britové opětně vážný zájem o tajnou spolupráci s Židovskou agenturou. Upravovali tehdy své plány pro případ německého útoku a koncipovali projekt nazvaný Palestinský pookupační program. V napjatých letních měsících v roce 1942, než byl Rommelův Afrika Korps konečně odražen u El Alameinu, byl SOE pověřen vytvořením hnutí odporu, jehož příslušníci by po okupaci setrvali na místě, shromažďovali informace, pomáhali vojákům odloučeným od svých jednotek a uprchlíkům, podporovali speciální ozbrojené síly a ničili důležitá zařízení. SOE vycvičil asi 100 členů Palmachu v taktice vedení partyzánské války a zorganizoval síť radistů a zpravodajců pod velením Moše Dajana — výcvik probíhal převážně v kibucu Mišmar HaEmek. Jišuv tuto nabízenou příležitost, jež mu umožňovala získat výcvik a zkušenosti, přivítal, a rovněž tak pokusy starých britských přátel, zvláště legendárního, prosionisticky orientovaného Orde Wingata ze Speciálních nočních komand z konce třicátých let, prosadit židovskou věc v Londýně. Zaslani se s Wingatem, jenž byl na cestě do Burmy, setkal krátce v Káhiře. Wingate pak v Burmě zahynul při leteckém neštěstí, když v roce 1944 velel své proslulé Chindis guerrilla group v akci proti Japoncům.

Roku 1943 byly britsko-sionistické líbánky už téměř u konce. Krádež britských zbraní, kterou provedl Palmach, nepříznivou situaci ještě zhoršila. Raison d’etre Syrské čety už stejně pominul, přesto se však tato malá kapka lidského materiálu ukázala jako neocenitelná, když se v květnu téhož roku Palmach rozhodl vytvořit svou vlastní, Arabskou četu — tentokrát aby sloužila pouze sionistickým, nikoli britským zájmům. Zbývá připomenout ještě jeden důležitý příklad spolupráce mezi dvěma zmíněnými stranami, a to vybudování Německé čety Palmachu sestávající z německy hovořících Židů, jimž velel Šimon Koch (Avidan). V roce 1944 přistál výsadek židovských dobrovolníků ve východní Evropě okupované nacisty, aby se pokusil podpořit odboj a získal informace. Enza Sereniho a Hannyho Szenese, dva nejznámější z oněch parašutistů, Němci chytili a popravili.

V listopadu 1944, když se válka s Hitlerem schylovala ke konci, shrnul Zaslani výsledky čtyřleté tajné izraelsko-britské spolupráce. Poukázal na významnost skutečnosti, že kooperace spojeneckých zpravodajských služeb bude v budoucích letech v Evropě i nadále pokračovat. „V Evropě budeme muset působit, neboť k nám odtamtud budou přijíždět přistěhovalci; tady budeme muset vytvořit židovský stát a ve spolupráci pokračovat,“ řekl představeným Židovské agentury. „Naši zpravodajskou činnost je nutné zkvalitnit,“ dodal. „Musí se stát trvalým nástrojem našeho politického aparátu.“54

2 / Zkouška ohněm 1947–1949

Arabská četa

V pátek 22. prosince 1947 v poledne, krátce poté, co zástupy muslimů opustily mešitu v Jaffě, největším arabském městě Palestiny, byli dva Židé, David Šemeš a Gideon Beeri, dopraveni na blízké písčiny Tel ar-Reš, zastřeleni a zakopáni. Žádné znamení neoznačovalo ani neoznačuje ono místo. V příkopu za městem bylo později nalezeno tělo jejich kolegy Nissima Atijaha, který byl chycen v Ramle, jihovýchodně od Jaffy. Ti tři, členové Arabské čety Palmachu — známé hebrejsky jako Mistaaravim nebo pod krycím názvem Šahar55 — byli první izraelští špioni dopadení a usmrcení během války v roce 1948, první, kteří zahynuli v průběhu arabsko-izraelského konfliktu. Patřili k pětičlennému týmu, jenž v rámci Haganou organizované akce sondovat arabské vojenské přípravy a zkoumat veřejné mínění v nepřátelském táboře pronikl v prvních dnech války do oblasti Jaffa–Ramle–Lydda.

Šemeš i Beeri byli Židé narození v Iráku, mohli však být snadno pokládáni za Araby. V Jaffě se ubytovali v laciném hotelu ve čtvrti Manšije, hraničící s Tel Avivem. Sebrali je příslušníci jaffského Výboru bezpečnosti, když někdo zaslechl, že z hotelu telefonují svému prostředníkovi do Tel Avivu — tato chyba je stála život.

Při výsleších a na mučení se drželi své legendy, že jsou Arabové z Iráku, přiznali však, že se dva jejich přátelé zdržují v Ramle. Jeden z nich, Nasím Atijah, byl krátce nato zatčen a popraven. Čtvrtého agenta Šahar, jenž je ve zpravodajských hlášeních Hagany označován jako Sámí Ibráhím Nimrod, chytili ve vesnici Salamech poblíž Jaffy. Tak jako ostatní měl u sebe i on průkaz totožnosti — očividně falešný, neboť fotografie v něm nebyla podle požadavků britského zákona řádně orazítkována. Avšak Nimrod měl větší štěstí než jeho společníci. Ačkoli byl těmi, kdo ho polapili, odsouzen k smrti, byl jeho rozsudek odvolán, když při muslimských modlitbách na své soudce zapůsobil zbožným zanícením. Přežil a byl propuštěn.56

Arabská četa Palmachu, nevelká a zpočátku amatérská jednotka, stála do léta 1948 v čele vojenského zpravodajství jišuvu. Od konce roku 1947 podnikali její příslušníci v přestrojení za Araby opakované výpady do hlavních městských oblastí v arabské Palestině — Jaffy, Haify, Nábulusu, Jeruzaléma a Hebronu — a dokonce i dále, do Zajordánska.

Arabská četa vznikla v květnu 1943 na příkaz Jicchaka Sadeha (původním jménem Izák Landsberg), Žida polského původu, zakladatele a prvního velitele Palmachu. Sadeh, který sloužil jako velitel roty v Rudé armádě a emigroval do Palestiny v roce 1920, požádal Jeruhama Cohena, veterána Syrské čety Palmachu, aby vyhledal tucet mužů schopných vydávat se za Araby a provádět speciální operace. Cohen nováčky získal v komunitách sefardských (východních) Židů, žijících v sousedství arabských oblastí. Mnozí z nich byli téměř negramotní, ale všem byla mateřským jazykem arabština. Prošli výcvikem v terénní práci, provádění sabotáží, odstřelování, judu a spojařině a také školením o muslimských náboženských rituálech, arabském dialektu a místních zvycích. Četa měla krycí jméno Šahar a její základna byla v kibucu Alonim v Džizreelském údolí.

V polovině čtyřicátých let provedli příslušníci jednotky, jež zpravidla operovala ve dvou nebo tříčlenných týmech, ve městech a vesnicích arabské Palestiny desítky průzkumných, špionážních a sabotážních akcí. Jeden z jejich spíše nechvalně proslulých činů byl v roce 1946 akt pomsty — únos a kastrace Araba podezřelého ze znásilnění židovské dívky z nedalekého kibucu. Rané operace Šahar byly místní a nevelkého rozsahu. Důležitější úkoly na ni ovšem teprve čekaly.

Válka se nezadržitelně blíží

Jišuv se už od poloviny roku 1946 připravoval na regulérní válku. Konflikt v Evropě skončil. Spojenci osvobodili nacistické tábory smrti a byli nyní pod obrovským morálním tlakem udělit konečně Židům právo na vlastní stát. Využívaje své ilegální sítě v Evropě, zorganizoval jišuv rozsáhlou akci na záchranu evropských Židů a podporu nelegálního přistěhovalectví (tzv. bricha), pronikal britskou námořní blokádou a dopravoval na kost vyhublé lidi, kteří přežili holocaust, k břehům Palestiny. Židovská podzemní milice — hlavní proud Hagany (s elitními jednotkami Palmachu), disidentská Irgun a záškodnická skupina Stern zahájily partyzánské tažení proti Britům, kteří z ne zcela jasných proarabských sympatií, kombinovaných s pouhou setrvačností, stále ještě lpěli na Palestině. Na jaře 1946 navštívila zemi angloamerická vyšetřovací komise a doporučila Británii, aby okamžitě povolila sto tisícům židovských uprchlíků vstup do země. Whitehall návrh odmítl. Avšak pod intenzivním nátlakem Spojených států a znechucena dvojí rolí Británie — jako terče pro židovské teroristy a zároveň jako rozhodčího zdánlivě neřešitelného národního konfliktu — rozhodla se nakonec v roce 1947 labouristická vláda Clementa Atleea celou věc vzdát a přenechat vyřešení problému Spojeným národům.

Valné shromáždění Spojených národů jmenovalo Zvláštní komisi pro Palestinu (UNOSCOP), která doporučila, aby se Britové stáhli a Palestina byla rozdělena — tak jak to před deseti lety navrhovala Peelova komise — na dva samostatné státy (židovský a arabský), které by tvořily hospodářskou unii. Doporučení UNOSCOPu bylo Valným shromážděním schváleno 29. listopadu 1947. Jišuv rezoluci přijal. Avšak palestinští Arabové a všechny sousední arabské státy ji odmítli. Příštího dne začalo tu a tam docházet k nepřátelským projevům: byli při nich pobodáni náhodně kolemjdoucí Židé; Arabové odstřelovali hraniční obce granáty a puškami a napadali židovská vozidla ze zálohy. Hagana reagovala zpočátku pomalu, domnívajíc se, že počáteční vlna arabského hněvu opadne. V druhé půli prosince už zaujala postoj útočně-obranný a občas podnikala rozsáhlé odvetné nájezdy na arabské vesnice, které poskytovaly útočiště ozbro-jeným bandám.

V průběhu ledna 1948 přijeli do Palestiny první arabští „dobrovolníci“ — většinou bývalí nebo aktivní vojáci irácké, syrské a zajordánské armády — a posíleni palestinskými nepravidelnými jednotkami zahájili první rozsáhlé útoky na okrajové židovské osady. V únoru a březnu propukla bitva na hlavních silnicích. V jejím průběhu arabské síly pravidelně napadaly zásobovací konvoje Hagany směřující do odříznutých středisek židovského obyvatelstva, především do Jeruzaléma. Britové, kteří usilovali o stažení s co nejmenšími ztrátami na životech, zasahovali jen zřídkakdy.

V dubnu a květnu, jak Britové postupně odjížděli, přešla Hagana, podporovaná v některých oblastech mnohem menší Irgun, do ofenzivy; obsadila tehdy velká arabská centra — Haifu, Tiberias, Jaffu, části Jeruzaléma a desítky vesnic — a uvedla tak do pohybu hlavní vlnu exodu palestinských Arabů. V období před 14. květnem, kdy v adaptovaném telavivském kinosále Ben Gurion vyhlásil vznik státu Izrael, uteklo z Palestiny na 300 000 Arabů; koncem války, v polovině roku 1949, dosáhl celkový počet uprchlíků 700 000.57

Patnáctého května, den po založení Izraele, napadly Palestinu ze severu, východu a jihu armády Egypta, Sýrie, Zajordánska, Iráku a Libanonu. Jejich společným cílem bylo v zárodku zničit židovský stát. Zajordánský král Abdulláh, jenž takový plán pokládal za nerea-listický, asi především toužil získat pro své království území, které Valné shromáždění Spojených národů vyhradilo státu palestinských Arabů. Ostatní arabští vůdci hovořili o „vhození Židů do moře“ nebo jako Azzám Paša, generální tajemník Arabské ligy, „o masakru, který se vyrovná masakrům páchaným kdysi mongolskými hordami“. Čelní představitelé jišuvu, včetně šéfa vojenských operací Hagany Jigaela Jadina, dávali novému státu padesátiprocentní naději na přežití. Cizinci byli ještě skeptičtější. Britský polní maršál Bernard Montgomery, vítěz od El Alameinu, si myslel, že Izrael vydrží nanejvýš tři týdny. Na válku, v níž nakonec zahynulo 6000 Židů, tedy jeden z každého sta v tehdejší Palestině, se pohlíželo jako na boj o přežití. Židé ji vyhráli díky počáteční nezlomné a statečné obraně, po níž brzy následovaly bleskové ofenzivy v červenci, říjnu až listopadu a prosinci až lednu 1949, odražení a nakonec porážka armád arabských vetřelců a konsolidace státu. Ovšem po celé týdny, snad i měsíce byla situace nesmírně ožehavá a nejistá.

Riskantní operace

Asi v polovině roku 1947 navrhla Hagana, která předvídala příchod války a rostoucí potřebu kvalitního vojenského zpravodajství, aby se Šahar (Arabská četa) početně zvětšila a rozšířila své operace za hranice Palestiny. V květnu toho roku doporučil Jisroel Galili, šéf vrchního velení Hagany (jejího řídícího politického výboru) rozšířit Arabskou četu na rotu a v různých oblastech vytvořit malé, místní jednotky Mistaaravim.58

V červenci nařídil náčelník generálního štábu Hagany — štábu jejího vrchního velení operací — Jaakov Dori, další nábor nových příslušníků Šahar.59 Tato akce probíhala jen zvolna. Výcvik nováčků Mistaarev vyžadoval totiž hodně času a úsilí a omezené prostředky Hagany už byly značně přečerpané. V srpnu doporučil Jigal Allon, jenž nastoupil po Jicchakovi Sadehovi jako velitel Palmachu, vytvořit v Bejrútu, Damašku a Bagdádu stálé „základny“ Mistaaravim, jejichž osazenstvo by tvořili „místními obyvatelé oněch zemí“.60

V listopadu, těsně před rezolucí Spojených národů o rozdělení země, bylo nasazeno několik agentů v Bejrútu a Damašku, ale finanční nesnáze si vynutily jejich brzké odvolání. Jeden z bejrútských zpravodajců podal poštou hlášení o potížích, které nastaly, když se mu podařilo pronajmout si obchod a chtěl se zavést. Velitel jednotky Jeruham Cohen si stěžoval, že příslušníci Šahar jsou nuceni, chtějí-li získat informace, uchylovat se k „riskantním operacím“ — neustálému přecházení demarkačních linií mezi židovskými a arabskými oblastmi Palestiny a jejich hranic se sousedními zeměmi.61

K druhému pokusu nasadit jednotky Mistaaravim do arabských zemí došlo během léta 1948 v důsledku a jako součást exodu Palestinců. Plán spočíval v tom, že agenti proniknou do nepřátelské země společně s prchajícími davy arabských běženců. Znovu však zasáhly finanční potíže a velení Palmachu si stěžovalo Galilimu: „Přes naše snahy jsme doposud neobdrželi žádné peníze, abychom mohli finančně zajistit uskutečnění plánu infiltrace příslušníků Šahar. Vhodných příležitostí stále ubývá a my nic neděláme.62

Šahar rozlišovala tři druhy akcí: „hiš-bazim, tajarim a mitbasesim“. Hiš-bazim (Rychlí sokoli) byla jednorázová, krátkodobá poslání — mnohdy trvající pouhých několik hodin — za účelem přesného vymezení cíle zpravodajského zájmu nebo získání jisté informace k okamžitému vojenskému využití. Akce tajarim (turisté) byly jedno až pětidenní úkolové výjezdy do arabských oblastí v Palestině nebo sousedních arabských zemí. Mitbasesim (usedlíci) byla dlouhodobá poslání, při nichž šlo o mnohaleté nasazení agenta do nějakého arabského města, obvykle hlavního města cizí země.

Během války velel rozšířené Šahar za asistence Jeruhama Cohena Perec Gordon. Další zpravodajský důstojník Hagany, archeolog z kibucu Naan jménem Šmaria Guttman, platil za autoritu a vedl výcvik. Jednotka měla zpočátku základnu v Jaffě, ale posléze se přestěhovala do osamoceného dvouposchoďového domu v pomerančovníkovém háji nedaleko Ramle — někdejšího hlavního stanu Hasana Salameha, velitele arabských nepravidelných jednotek.

Operacím Šahar bylo vyhrazeno přednostní právo. V únoru 1948 přikázal Jadin telegraficky všem brigádním a městským velitelům, aby jednotkám Mistaaravim všemožně pomáhali.63 Taktické zpravodajství bylo tehdy kombinováno s šířením pomlouvačné a dezinformační kampaně mezi arabským obyvatelstvem. Po výpadu do Qunajtry, v syrských Golanských výšinách, bylo v následném hlášení uvedeno, že: „Syrský voják vypadá příšerně… vyzařuje z něho utrpení… (je) špinavý… a nesmírně líný.“ Akce měla rovněž budit dojem, že židovský vojenský potenciál je větší než ve skutečnosti.64 S postupem války trávili příslušníci Šahar více času ve zbývajících arabských oblastech Palestiny — doprovázeli prchající běžence a zpět přinášeli užitečné zprávy o morálce nepřítele a o jeho vojenské síle.

V létě roku 1948 přišla Šahar o dva muže v Gaze, okupované v té době Egypťany. Byli to David Mizrachi, jeruzalémský rodák, u Mistaarev od už roku 1943, a Ezra Horin z kibucu Afikim, jenž do ní vstoupil v roce 1945. Ezra své kamarády v četě opakovaně žádal, aby ho mučili, a on tak byl připraven, kdyby padl do rukou nepřítele. Dne 7. května pronikli oba do pásma Gazy s úmyslem získat informace o egyptské armádě, která měla podle očekávání v následujícím týdnu do této oblasti vstoupit. Byli zatčeni při egyptské silniční kontrole o několik dní později. Vyslýchali je, mučili a po krátkém polním vojenském soudu, který je usvědčil z pokusu o kontaminaci studny vodou infikovanou bacily tyfu a úplavice z jejich vlastních kanystrů, je zastřelila popravčí četa.65 Další výpravy byly úspěšnější a několik akcí v Zajordánsku, Sýrii a Libanonu mělo za výsledek získání přesných zpráv o arabských vojenských záměrech v předvečer invaze.66 Velmi činorodý týden strávili začátkem května v Sýrii dva příslušníci Mistaarev, kteří měli k dispozici fotografický aparát skrytý v zapalovači.67

Občas vyústila zpravodajská práce v krvavou záležitost. Koncem ledna 1948 jel tým příslušníků Šahar arabským taxíkem z Tiberiase na jih od Galilejského moře, do Samachu. Při rozmluvě s taxikářem zjistili, že je aktivním členem arabských nepravidelných jednotek. „Šimon“, jeden ze zmíněných agentů, podal později hlášení, že se ho pak pokusili, ne však úspěšně, uškrtit. Když viděli, že se k nim blíží britský motocykl, strčili řidiče svázaného do kozelce do zavazadlového prostoru vozidla. Usmrtili ho později a jeho tělo hodili do rokle. Byla unesena i další arabská vozidla a jejich řidiči rovněž „zlikvidováni“.68

Příslušníci Mistaaravim byli často nasazováni do „rozvratných“ akcí, mezi něž se počítaly sabotáže a atentáty na vysoké arabské vojenské a politické osobnosti. Dne 28. února vyhodili členové Šahar do vzduchu autoopravnu Abú Šám v arabské městské části Haify poté, co obdrželi zprávu, že bomba vyhotovená v prostorách autoopravny má být umístěna do „britské vojenské sanitky“ v „rušné židovské ulici“. Pátrací skupina Šahar bezpečně zjistila autoopravnu i vozidlo, napěchovala jedno malé auto 300 kilogramy výbušnin, projela s ním několika arabskými kontrolními stanovišti a zaparkovala ho u auto-opravny. Přední část auta členové Mistaaravim předem zdeformovali, aby měli záminku dát je opravit. Jeden z členů Mistaaravim, Jaakov Cohen, převlečený za Araba a hovořící dobře místním dialektem, řekl zaměstnanci autoopravny, že auto mělo nehodu a potřebuje opravit. „V této těžké době neposkytujeme služby nikomu, koho neznáme,“ odpověděl mu zaměstnanec. „Jak mohu vědět, že uvnitř nemáte bombu?“ Cohen mu takové chování vytkl. Oznámí jeho jméno na místním národním výboru, protože „odmítl bojovníkovi, který právě projel židovským územím, poskytnout pomoc“. Opravář, částečně přesvědčen, Cohenovi řekl, aby počkal na majitele. Židovský agent pak potají uvedl v chod mechanismus vyvolávající opožděnou detonaci a v náhradním autě odjel se svým společníkem „Jicchakem“ směrem k „Opevněnému trojúhelníku“, nedalekému britskému vojenskému prostoru. Asi o minutu později bomba explodovala. Usmrtila třicet Arabů a sedmdesát dalších zranila. Ve zmatku, který nastal, se únikové auto srazilo s britským armádním džípem. Dva vojáci ozbrojení samopaly agentům přikázali, aby vystoupili. Jicchak se usmál a anglicky řekl: „Není zdvořilé někoho zastavit bez předchozího signálu, a vy, jak je známo, jste zdvořilí lidé.“ Žert uvolnil napětí. Ačkoli Britové auto prohledali, zbraně ukryté uvnitř nenašli a agenty Šahar propustili. Mysleli si totiž, že jsou Arabové.69

Schopnost příslušníků Šahar volně se pohybovat na arabském území jim poskytovala nesmírné výhody při průzkumu nepřátelských objektů zamýšlených útoků. Nejznámější pokus o atentát byl proveden v prvních týdnech války. Byl namířen proti Hadž Muhammadovi Nimr al-Chátibovi, význačnému haifskému náboženskému představiteli, členu místního národního výboru a Arabského vyššího výboru. Dva útoky zinscenované Šahar se nezdařily, nicméně 19. února vypálili dva agenti dvaatřicet kulek na taxík, v němž al-Chátib, právě se vracející z Damašku, cestoval směrem na sever od města. Následné hlášení agentů zcela nezastřeně oznamovalo, že cílem akce bylo — zabít ho. Operace však opět selhala. Al-Chátiba zasáhly tři kulky do ramene a jedna do plic; po zbytek války byl vyřazen ze svých funkcí a celou tu dobu strávil mimo Palestinu. Při útoku přišel o život jeden jeho spolucestující a další byl poraněn.70 Brzy nato byly vypracovány plány atentátu ještě na čtyři jiné členy Arabského vyššího výboru, kteří cestovali dvěma auty z Jeruzaléma do Egypta, ale akce byla pro nedostatek informací odvolána.71

V polovině srpna, když byla válka v plném proudu, byla Šahar začleněna do organizace, která vznikla jako nástupce Šaj — do zpravodajské služby Izraelských obranných sil. (Koncem května 1948 se z Hagany, podzemní milice jišuvu, oficiálně staly Izraelské obranné síly.) Generální štáb IOS pak dal šéfovi nově vytvořené služby Isserovi Beerimu rozkaz, aby Arabskou četu začlenil do své organizace.72 Za několik týdnů už Mistaaravim, přejmenovaná na Šin Mem 18 (Šerut Modiin 18), operovala pod Beeriho dohledem. Veleli jí Guttman a Šimon („Saman“) Somech, irácký rodák a specialista jednotky na arabštinu a muslimské zvyky. Po dobu nejméně deseti let potom zodpovídala za infiltraci a nasazování izraelských agentů do arabských zemí. Její členové tvořili přímý článek mezi amatérskými, nikterak ambiciózními začátky sionistické zpravodajské činnosti, a pokusy o rozsáhlejší a profesionálnější aktivitu po roce 1948.

Svou poslední válečnou roli sehrála Mistaaravim na jaře roku 1949, kdy vstoupilo v platnost příměří z 3. dubna (oficiálně ukončilo boj mezi Izraelem a Zajordánskem). Mezi tisíci válečných zajatců a uprchlíků, jejichž přeprava do Zajordánska byla součástí dohody, byli i dva agenti Šin Memu 18, kteří se jmenovali „Efraim“ a Jaakov Bukai. Druhý z nich se narodil v Damašku v roce 1930 a roku 1945 emigroval do Palestiny, kde pracoval jako elektrikář v kibucu Ašdot Jaakov. Do Arabské čety vstoupil v roce 1948 a byl vybrán jako mitbases (dlouhodobý agent) do Sýrie. Aby se mohl úspěšně zhostit svého poslání, prodělal paradesantní výcvik a byl vyškolen v muslimských zvycích, rádiové a spojařské technice a tajném písmu. Vystupoval jako uprchlík z Jaffy jménem Nažib Hammuda.

Aby jejich legendy působily přesvědčivě, byli Bukai a „Efraim“ uvězněni a dopraveni do sarafandského tábora pro válečné zajatce, kde je izraelští žalářníci, tak jako jejich arabské „spoluvězně“, pravidelně vyslýchali a bili. Na cestě do Damašku byli 2. května 1949 na přechodu u Mandelbaumské brány v Jeruzalémě posláni přes hranice do Jordánska společně se stovkami bona fide propuštěných arabských válečných zajatců. To bylo naposled, co Bukaie viděl jeho nadřízený, řídící zpravodajský důstojník Šin Mem 18 Jaakov Nimrodi — veterán Šahar, který pobyl mnoho let v izraelské zpravodajské službě. Z následného vyšetřování vyplynulo, že se Bukai stal obětí udavače, pravděpodobně spoluvězně ze Sarafandu, který si v agentově chování povšiml čehosi podivného. Bukaie pak odvezli na kišlejskou policejní stanici v jeruzalémském Starém městě a brzy nato ho přepravili do vězení v Ammánu, kde ho po hrozném mučení postavili před soud a 3. srpna 1949 pověsili — jako arabského zvěda jménem Hammúd. Bukai sám si myslel, že ho „práskl“ nějaký Arab. Ve svém dojemném dopise na rozloučenou, který byl propašován do Izraele před jeho popravou a který dorazil do Šin Mem 18 v září, psal:

Nezlobím se a dodnes věřím, že organizace byla dobrá, ale některé maličkosti operaci zkazily. Jsem přesvědčen, že mě udal člověk, o němž jsem se zmínil, než jsem odjel. Kdybych chtěl napsat vše, co mám na srdci, pak ani všechen papír světa by nestačil na to, abych vyjádřil, jak po vás a po své vlasti toužím. Už mám dost tohoto bídného života, kdy čekám na smrt a dennodenně podstupuji mučení a nelidské zacházení.73

„Efraim“ do Sýrie zřejmě dorazil.74

Šaj, 1947–1948

Šaj, zpravodajská služba Hagany, nebyla začátkem roku 1947 na hrozící válku dostatečně připravena. Její tři oddělení — arabské, britské neboli politické a židovské neboli vnitřní — se stále ještě soustřeďovala spíše na cíle politické než vojenské. Ben Gurion o ní v dubnu řekl, že „postrádá jasnou orientaci a systematické myšlení“.75 Přes značný pokrok, který za reorganizace provedené Jisroelem Amirem v roce 1942 udělala, i přes větší profesionalitu Jaakova Šimoniho a dalších zůstala i nadále externě obsazovanou a v podstatě amatérskou zpravodajskou organizací.

Bravurní kousek se jí podařil v červnu 1946, kdy jistý britský důstojník z velké vojenské základny v Sarafandu předal veliteli oblasti Rišon LeCion Zvi Zehavimu kopii plánů operace Hromadný útok, jejímž cílem bylo zatknout pět tisíc vedoucích členů Hagany a téměř celé politické vedení jišuvu. Dokument měl více než šest set stran a agent Šaj, jenž ho donesl do nedalekého kibucu k ofotografování, měl papír pouze na pět set. Zbývajících sto stránek opsala skupina kanadských židovských dobrovolníků. Britský důstojník, „G.G.“, odmítl peníze, avšak požádal o pokoj v Rišon LeCionu, kde se chtěl stýkat se svou židovskou přítelkyní. Šaj tak stálo získání převážné části materiálů o Haganě, které od počátku mandátního období shromažďovaly britská armáda, policie a zpravodajská služba, pouhých osm liber měsíčně. „G.G.“ Šaj rovněž upozornil, kdy přesně má „Hromadný útok“ začít. V den, jenž vešel ve známost jako „Černý šábes“, tak britskému zatčení unikla většina vedoucích osobností Hagany.76