Conspiracy

Copyright © Tom Phillips a Jonn Elledge, 2022

Translation © Radka Knotková, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-235-4

ISBN mobi: 978-80-7689-236-1

Jonn tuto knihu věnuje Agnes.

Tom ji věnuje svým rodičům, Donovi a Colette.

Kromě toho ji věnujeme i našim tajným pánům a vládcům.

Úvod

Šestého ledna 2021 se v americkém Senátu postavil za stůl viceprezidenta muž a začal pronášet modlitbu.

Pár věcí naznačovalo, že ve skutečnosti není viceprezidentem Spojených států amerických. Jednak pronášet v Senátu společnou modlitbu není úplně něco, co by viceprezidenti dělali. A taky mluvil do megafonu a byl vyzbrojený oštěpem, k němuž si přidělal americkou vlajku.

Tím pravděpodobně nejočividnějším vodítkem ale bylo, že měl obličej pomalovaný červenou, bílou a modrou barvou a hruď pokrytou tetováními inspirovanými severskými mýty. Ta byla vidět, protože byl od pasu nahoru nahý, jen na hlavě mu trůnila chundelatá čepice, z níž vyčuhovaly rohy. Byl to Jake Angeli, někdejší příslušník námořnictva USA, rozený Jacob Chansley, v roce 2021 ale známější pod přezdívkou „šaman QAnonu“. A nepromlouval k senátorům, nýbrž ke shromáždění složenému z příznivců Donalda Trumpa, aktivistů a konspiračních teoretiků, plus hrstky znepokojených policistů.

Vůbec se to nemělo stát. Zasedací sál měl být plný senátorů, kteří se chystali potvrdit zvolení Joea Bidena do úřadu 46. prezidenta Spojených států amerických. Ti ale utekli, aby si zachránili kůži. To samé opravdový viceprezident Mike Pence, jehož úkolem bylo na potvrzení dohlížet. To samé čtrnáct republikánských senátorů a 140 republikánských členů Sněmovny reprezentantů, kteří před zasedáním dali jasně najevo, že proti Bidenově potvrzení budou hlasovat a byli více méně na stejné straně jako protestující. Zatímco plenění Kapitolu pokračovalo, v podstatě všichni, kdo v budově pracovali, se buď skrývali, nebo prchali.

Byla to rozumná reakce na vpád několika tisíců lidí, kteří Bidenovu schválení hodlali za každou cenu zabránit. Spousta jich byla ozbrojená: jeden z nich si s sebou přinesl jedenáct molotovových koktejlů. Venku v parku National Mall někdo za skandování „Pověste Mika Pence!“ vztyčil šibenici. Během dne byli napadáni novináři, kteří o protestu informovali, a patnáct policistů skončilo v nemocnici. Jednapadesátiletý Howard Liebengood, policista pověřený ochranou Senátu, o pár dní později spáchal sebevraždu. Jedna výtržnice, pětatřicetiletá bývalá členka amerického letectva Ashli Babbittová, byla postřelena do ramene, když se v Kapitolu pokoušela prolézt dveřmi, a na následky zranění zemřela.

Zatímco celý svět byl přikovaný k živému televiznímu přenosu, rozvášněný dav zkoušel zvrátit výsledky demokratických voleb. A přesto přinejmenším někteří z těch, kdo se k řádění připojili, byli upřímně přesvědčeni, že se demokracii snaží zachránit. Později byli mnozí stejně upřímně šokovaní, když se dozvěděli, že justice má na věc poněkud odlišný názor.

Proč se tedy tisíce lidí – občanů země, jejíž demokracie je pro její sebepojetí klíčová – rozhodly před zraky světa udělat něco, co pokud nebylo přímo puč, tak to k němu přinejmenším nemělo daleko?* No kvůli konspirační teorii. Nebo přesněji řečeno několika konspiračním teoriím. Většina z nich byla mylná a jedna v podstatě pravdivá.

Tu hlavní mylnou teorii 4. listopadu, ráno v den voleb, jadrně vyjádřil prezident Trump. „Vedeme o HODNĚ,“ tweetnul, aniž by zapomněl projevit svou známou náklonnost ke klávese Shift, „oni se nám ale volby snaží UKRÁST.“ 1

O tom, jak demokrati plánují „UKRÁST volby“, kolovalo nemálo teorií, z nichž velká část… nedávala úplně smysl. Tvrdilo se, že byly vyhozeny pytle hlasovacích lístků, že se jakousi záhadou našly kufry s lístky novými. Údajně se naprosto běžně podvádělo s korespondenčními hlasovacími lístky. Houfně prý hlasovali ilegální migranti a zesnulí. Mnozí prohlašovali, že zmanipulované hlasovací přístroje podvodně změnily hlasy pro Trumpa v hlasy pro Bidena. Ještě šest měsíců po volbách se v Arizoně při neopodstatněném „auditu“ důsledně pátralo po stopách bambusu, aby bylo prokázáno, že hlasovací lístky dorazily z Číny.2 (Z toho, že podobná obvinění zaznívala hlavně na adresu významných městských oblastí s velkým procentem nebělošské populace, a to navzdory skutečnosti, že podíl hlasů pro Trumpa v nich obecně vzato vzrostl, kdežto na předměstích klesl, si asi můžeme domyslet, co za nimi stálo.)

A proč by demokraté volby kradli? Odpovědi na tuto otázku zahrnovaly vše od obyčejné touhy po moci přes marxistický převrat až po přesvědčení, že prezident Trump v uplynulých letech sváděl osamocenou válku proti mocnému spolku pedofilních kanibalů uctívajících Satana, kteří možná mají základnu v suterénu pizzerie a musí volby zmanipulovat, aby unikli spravedlnosti. To poslední má původ v QAnonu, rozsáhlé konspirační teorii vycházející primárně ze série anonymních příspěvků zveřejněných na 4chanu, webové stránce zamořené trolly, kam chodil i Jake Angeli ve své rohaté čepici.

Buď jak buď, obavy konzervativní Ameriky z voleb, přiživované desetiletími zveličovaných nebo nepodložených tvrzení o volebních podvodech, vypěnily kvůli prezidentu Trumpovi, který měsíce prohlašoval, že demokraté se ho pokoušejí připravit o výhru. (Mluvíme tu koneckonců o člověku, který se o čtyři roky dříve dušoval, že v jeho neprospěch byly zmanipulovány i volby, v nichž zvítězil). To dále umocnil široce očekávaný „modrý posun“, k němuž došlo večer po uzavření volebních místností, kdy se do sčítání začaly promítat různé typy hlasů z různých typů regionů a Joe Biden poskočil kupředu. Nic z toho nebylo nepředvídané.3 Pokud jste ale někdo, kdo si prostě nedovede představit, že by Trump mohl prohrát – a jak se ukázalo, do téhle kategorie spadala významná menšina Američanů, celé to na vás působí trochu podezřele. Průzkum veřejného mínění z května 2021 zjistil, že podle většiny republikánů byly volby zmanipulovány, že pravým prezidentem dosud je Donald Trump a že útok na Kapitol vedli levicoví demonstranti, kteří Trumpovi chtěli pošramotit image.4

Jedno je ale zajímavé. Existují poměrně silné důkazy, že někdo vážně kul pikle, aby prezidentské volby v roce 2020 ukradl: ten, kdo v nich prohrál. Že Trumpův tábor plánuje předčasně vyhlásit vítězství a uvrhnout na volby stín pochybností bez ohledu na výsledky a důkazy ve zprávách, zaznívalo dávno před otevřením hlasovacích místností.5 Po dohlasování se prezident netajil očekáváním, že mu vítězství přihraje republikánská většina v Nejvyšším soudu. Kromě toho jeho volební štáb a cirkus pochlebovačů podali víc než šedesát různých žalob, aby zneplatnili výsledky v několika státech, a byl vyvíjen tlak na volební činitele, často samotným prezidentem.6 Vše vyvrcholilo počátkem ledna novou právní teorií, že viceprezident – opravdový, ne ten chlap v huňaté čepici – má právo výsledky voleb jednostranně smést ze stolu a vyhlásit se dosud úřadujícím viceprezidentem. Víme to, protože konspirátoři zjevně nikdy neviděli The Wire – Špínu Baltimoru, a tudíž neznali pravidlo Stringera Bella o pořizování zápisu v průběhu spiknutí.**

Tohle tedy byla ta pravdivá konspirační teorie: o skutečné konspiraci, která se opírala o moře dalších konspiračních teorií, kvůli nimž bylo ve výsledku 400 lidí obviněno z federálního zločinu a polonahý muž pronášel v americkém Senátu modlitbu.

Pár věcí stojí na tomhle příběhu za povšimnutí. Zaprvé že konspirační teorie šířené členy Trumpova tábora – ať už jim věřili nebo ne – se až překvapivě podobají nefalšované konspiraci, kterou spolu prezident a jeho přívrženci ukuchtili. Zadruhé že konspiracismus, nad nímž se tak často mává rukou jako nad doménou outsiderů, podivínů a deprimovaných, v tomto případě roztruboval samotný prezident Spojených států.

A zatřetí že konspirační teorie mají reálné důsledky. Při útoku na Kapitol zemřeli lidé a vůbec poprvé v dějinách Spojených států neproběhlo zcela poklidné předání moci, a to se volby pořádaly i za občanské války.

To všechno vyvolává otázku: jak jsme do tohohle sajrajtu, proboha, zahučeli?

Nemůže být pochyb o tom, že konspirační teorie, které povstání na Kapitolu přiživily, byly plodem moderní doby zrozeným v bažinách 4chanu, popularizovaným na YouTube a Facebooku a šířeným prezidentem, který vládl z Twitteru a informace čerpal z kabelové televize. V uplynulých letech se zdálo, že konspirační teorie hrají v globální politice větší roli než kdy předtím. Díky sociálním sítím je snadnější je rozšiřovat a algoritmy navržené tak, aby nutily pokračovat v klikání nebo sledování videí, zafungovaly jako dopravní pásy, které uživatele přitahují blíž a blíž k radikálnějšímu virálnímu obsahu.

Ačkoli je ale Donald Trump dost možná tím nejslavnějším představitelem vlády, který kdy k dosažení svých cílů používal a razil konspirační teorie, nedávné úspěchy Viktora Orbána v Maďarsku nebo Jaira Bolsonara v Brazílii nám připomínají, že Trump v tomto ohledu rozhodně není výjimečný. To platilo i tehdy, než vypukla pandemie covidu-19 a my museli přijmout, že si nějaký netopýr ve střední Číně zakucká a umřou kvůli němu miliony lidí (zatímco my ostatní jsme víc než rok tvrdli doma v celibátu, řešili ztrátu zaměstnání nebo se zbláznili do kváskového chleba).

Sice nám může někdy připadat, že žijeme ve zlatém věku paranoie, je ale důležité si připomenout, že konspirační teorie mají velmi, velmi dlouhou historii. Vyskytovaly se už v politice starověkých Atén a Říma.7 Spoustu historických konspiračních teorií zahalila mlha času, některé ale přetrvaly: jak uvidíme, původ řady teorií, které motivovaly vzbouřence v Kapitolu, lze vysledovat až staletí do minulosti.

I samotná americká demokracie, kterou ten den v lednu 2021 ohrozily konspirační teorie, měla původně základ v konspiracismu. Nejeden historik tvrdí, že Deklarace nezávislosti, prodchnutá chmurnými varováními před tajnými plány Britů nastolit v brzké době despocii a obohacená o dlouhý výčet příkladů údajného „zlořádu a uchvacování“, konspirační teorii ani tak neobsahovala, jako jí spíš sama byla.8 Konspirační teorie si teď možná zažívají svých patnáct minut slávy, ale to neznamená, že jsou nové.

Zřídkakdy se snášejí z čistého nebe. Často jsou upravené z dřívějších verzí, aktualizované a uzpůsobené novému společenskému kontextu. Někdy se jejich ústřední záporáci, ať jde o jednotlivce, instituce, nebo celé etnické či náboženské skupiny, v průběhu času mění. Jindy ani moc ne, což by vám nejspíš dosvědčili četní židé, kteří se během minulého tisíciletí pokusili žít v Evropě.

Zažitý stereotyp hlásá, že konspirační teorie jsou něco, co si masy myslí o elitních vrstvách společnosti: jedná se o odpor bezmocných vůči mocným. A někdy tomu tak skutečně je. Jak ale uvidíme, často je vytváří a šíří samotná elita. Povýšenecký názor, že jsou výhradním útočištěm neúspěšných, nevzdělaných a neinformovaných, nemůže být dál od pravdy. Mezi vyznavači konspiračních teorií, s nimiž se v této knize seznámíme, najdeme vladaře a politické vůdce, právníky a podnikatele, matematiky a chemiky, význačné fyziky a průkopnické vynálezce. Je mezi nimi víc než dost vojenských důstojníků a poměrně hodně kněží. A taky jeden nositel Nobelovy ceny, který se vyskytuje na každém pořádném seznamu „nejchytřejších lidí dvacátého století“.

A nikdo z nás, ať se politicky nacházíme na levici, pravici nebo ve středu, není vůči víře v konspirační teorie imunní. Naše mozky jsou zkonstruované tak, aby si ve světě všímaly vzorů, a jde jim to natolik dobře, že občas spatřují vzory i tam, kde žádné nejsou. Zároveň se ale na utváření našeho světa někdy intenzivně podílejí neviditelné síly, které se jeví jako důsledek vědomého plánu: od sociálních změn přes schémata chorob po účinky trhu.

Řada těchto sil, jak v roce 1776 napsal Adam Smith v Bohatství národů, „nebyla vytvořena paskou moudrostí“, nýbrž jde zkrátka o „následek jistého sklonu lidské povahy“.9 Celý život do nás ustavičně tlačí, šťouchají a strkají neviditelné ruce. Vážně je tak překvapivé, že čas od času usoudíme, že tyhle ruce někomu patří? Konspirační teorie nám umožňují dát těmto silám tvář, pojmenovat svůj nejelementárnější strach a ty nejhlubší obavy, které nás pronásledují. Staví před nás někoho, koho lze vinit.

Ještě jedno bychom měli otevřeně říct, než do tématu příliš zabředneme: příležitostně se konspirační teorie nemýlí.

Můžeme si být celkem jistí, že Země je kulatá, že chemtrails, které za sebou nechávají letadla, jsou pouze neškodný kondenzát a ne biologická zbraň a že Bill Gates nepoužívá očkovací programy k tomu, aby z lidstva udělal svou osobní armádu otroků. Ale v roce 1956 britská a francouzská vláda opravdu potají zosnovaly vpád Izraele do Egypta, aby mohly napochodovat na scénu jako mírotvůrci a převzít kontrolu nad Suezským průplavem. Ministerstvo obrany Spojených států opravdu plánovalo spáchat na americké půdě teroristické útoky pod falešnou vlajkou, třebaže je nakonec neuskutečnilo. A americký Úřad veřejného zdraví a Střediska pro kontrolu a prevenci nemocí opravdu nechaly pár set Afroameričanů několik desetiletí trpět neléčenou syfilidou a tvrdily jim, že jsou naprosto zdraví, jen aby viděly, co z toho bude. O konspiračních teoriích, nad nimiž lidé kdysi krčili rameny jako nad bláznivými kecy a které se časem ukázaly být stoprocentně reálné, by se dala napsat samostatná kniha.

Jenom proto, že jste paranoidní, ještě neznamená, že po vás nejdou. Je to akorát nepravděpodobné.***

Pokud tedy máme pochopit, jakou roli hrají konspirační teorie v našich společnostech – jak ovlivňují politiku, kulturu a stahují naše blízké do propasti, musíme nejprve porozumět jejich historii.

Musíme pochopit, odkud pocházejí, proč jim lidi věří, proč je pravděpodobnější, že se vynoří za jistých okolností než za jiných, a co v našem mozku vytváří sklony jim uvěřit.

V první části knihy se podíváme na teorii: co konspirační teorie jsou, jaké jsou jejich druhy a proč se zdá, že náš mozek neodolatelně přitahují? Potom se zaměříme na historii konspiračních teorií, které se pokoušejí vysvětlit konkrétní události – od revolucí po atentáty, od UFO po pandemie – spousta z nich balancuje na hraně mezi nevěrohodností a až podezřelou věrohodností.

Následně se vrhneme na teorie, které rozšiřují svůj záběr, a tak se čím dál víc vzdalují realitě. Naznačují, že náš svět není takový, za jaký ho pokládáme, že globální události byly zosnovány zlovolnými silami a vše ovládají záhadná uskupení, jimiž mohou být ilumináti nebo třeba mimozemšťani. Uvidíme, jak se v toku dějin vyvíjely, a popereme se s představou, že samy dějiny jsou možná jedna velká lež.

Na závěr se vrátíme do současnosti a podíváme se na zoubek konspiračním teoriím, které sužují naši dobu, a nakonec vám dáme pár užitečných tipů, jak jim nesednout na lep. Jak poznat rozdíl mezi pošahanou teorií a skutečnou konspirací?

Tahle kniha popisuje mnoho konspiračních teorií. Některé do sebe zapadají, většina ale nikoli. A čím hlouběji se do tématu ponoříme, tím zřetelněji uvidíme, že je jejich vyznavači i přesto nějak zvládají pospojovat dohromady. Cestou zjistíme, jak konspirační teorie pomohly zformovat svět, v němž žijeme, a že nám nezřídka slouží jako zrcadlo, v němž se odráží naše společnost i my. Dozvíme se, že ilumináti vážně chtěli potají změnit svět, ale že jejich plány nebyly tak děsivé, jak by se zdálo, a že při jejich uvádění do praxe stejně stáli za houby. Uvidíme, že někdy konspirační teorii zplodí obyčejné nadšení z rozhodnutí, že vše, co víme, je špatně.

Odhalíme, že nemálo konspiračních teorií je divných. Některé jsou vtipné. Jiné zase děsivé. A uvědomíme si, že nikdo z nás vůči nim není imunní.

Ze všeho nejdřív si ale musíme položit otázku: co přesně jsou zač?

Část I

Teorie o teoriích

V níž zkusíme vypátrat, co konspirační teorie vlastně jsou, a zeptáme se, proč si na ně naše mozky tolik potrpí.

Kapitola 1

Co je to konspirační teorie?

Bylo brzy ráno, sobota pašijového týdne roku 1144, když v lese našli mrtvého chlapce. Přesněji řečeno ho našli hned několikrát: prvních pár lidí, kteří na mrtvolu natrefili, usoudilo, že bude lepší, když se s ní potrápí někdo jiný, jelikož hlášením o úmrtí by si zadělali na nekonečné oplétačky. Takže zemřelé dítě nejprve zahlédli rolník a jeptiška, kteří radši dělali, že nic nevidí, načež rolník o nálezu pověděl polesnému a tomu došlo, že se s tím bude muset trápit on, poněvadž má les na starosti.

Kluk se jmenoval William a objevili ho v lese Thorpe Wood severovýchodně od Norwiche. Po staletích odlesňování se tamní zalesněná oblast v porovnání s dřívějškem poněkud scvrkla, a tudíž dnes nikdo netuší, kde mrtvola mladého Williama přesně ležela. Přesto se ví, že místo, kde byl dvanáctiletý chlapec u kmene dubu nalezen mrtvý, se nacházelo pár kilometrů od centra města, kousek od silnice A1024, nejspíš hned naproti řetězcům Homebase a DFS. Právě tam se zrodila jedna z nejhouževnatějších a nejničivějších konspiračních teorií v dějinách.

Williamova smrt značila počátek takzvané „krevní žaloby“: zcela vykonstruovaného tvrzení, že židé se na křesťanských dětech dopouštějí rituálních vražd proto, aby jejich krev následně použili při náboženských obřadech. V pozdějších letech se teorie rozšířila z Norwiche do středověké Evropy a za její hranice. Zavrhovali, využívali a za vlastní ji přijímali vladaři, politici a duchovní. Zapustila hluboké kořeny v hodnotových systémech kultur napříč kontinenty. Podnítila obviňování jednotlivců i notoricky známé procesy a přispěla ke staletím náboženských perzekucí, etnických čistek a genocidy. Dodnes se těší náramné oblibě a její dozvuky můžeme slyšet v moderních konspiračních teoriích, od satanské paniky osmdesátých a devadesátých let minulého století po teorie QAnon, jež 6. ledna 2021 dohnala nejednoho vzbouřence k americkému Kapitolu.

V dnešní době se krevní žaloba za konspirační teorii většinou neoznačuje: je to mýtus nebo „folklór“ nebo „antisemitská kachna“. Všechny ty výrazy ji samozřejmě vystihují, mohlo by se z nich ale zdát, jako by šlo o cosi věčného, nevyhnutelného; jako by se plně zformovaná vynořila z nějaké starobylé kolektivní studnice předsudků a pověrčivosti. Jak uvidíme, podrobnosti vzniku krevní žaloby – příběh, v němž vystupuje truchlící strýček, prostopášný rytíř a ctižádostivý mnich – ukazují, že to jednoduše není pravda.

Krevní žaloba se uchytila, protože byla teorií o konspiraci.

Pojmem konspirační teorie se v současnosti ohánějí prakticky všichni. Vydávají se za ně vlákna na Twitteru, kde se drbe o celebritách. Označením konspirační teorie bývají opatřovány zcela standardní historické výklady převážně lidmi, jimž se nezamlouvají. Politici jako konspirační teorii zavrhují de facto každou kritiku své osoby a s vážnou tváří u toho lomí rukama nad upadající kvalitou veřejné debaty. Tu nálepku pleskáme na všechno od skandálních klepů, které se šeptem sdílejí na školních hřištích, po městské legendy o nebezpečných stopařích, které nám přistávají v e-mailové schránce. Nejenom že je to mimořádně nevyhraněný termín, ale vynakládá se hodně energie na diskuze o tom, kdo nebo co si tím cejchem – a téměř vždy to cejch je – zaslouží proplesknout. Ty jsi konspirační teoretik, já jen kladu otázky.

Jelikož tohle je ale kniha o konspiračních teoriích, stojí za to se zeptat: co konkrétně tím spojením myslíme?

Teď nastala jedna z těch chvilek, kdy vyjde najevo, že se pod rouškou jednoduchosti skrývá něco zatraceně komplikovaného. Jak spojení ochotně naznačuje, konspirační teorie se skládá ze dvou částí. Pokud jste uhodli jakých, na odměnu si nechte zajít chuť. Přestože ale konspirační teorie zcela očividně musí být a) teorie o b) konspiraci, často se tím termínem bezuzdně nálepkují i věci, jimž jedno nebo druhé schází.

Ve volnějším pojetí teorie obvykle nezahrnuje skupinu osob, které potají spolupracují. Konspirační teorií se mnohdy myslí jakýkoli dříve neznámý fakt, ať jsou jím drby o slavných, nebo existence mimozemšťanů. Pokud v ní ale nefigurují lidé, kteří se aktivně snaží udržet daný fakt v tajnosti, o konspiraci se nejedná. Konspirační teorie jaksi nefunguje, když vám v ní nikdo nekonspiruje.

Z toho, jak pojem používají sdělovací prostředky, byste ovšem dost možná dospěli k opačnému závěru. Uveďme si stručný výčet věcí, které byly v nedávné době charakterizovány jako konspirační teorie: Lochneska existuje není konspirační teorie, pouze spekulativní biologie, herečka Anne Hathawayová je ve skutečnosti reinkarnovaná manželka Williama Shakespeara Anne Hathawayová není konspirační teorie, to akorát někdo nepochopil, jak to se jmény chodí, a Tarzan je Annin a Elsin mladší bratr není konspirační teorie, jelikož Anna a Elsa jsou fiktivní postavy z filmu Ledové království, jejichž vztah, existující či nikoli, k fiktivní postavě Tarzana je jen otázkou představivosti.****

Teď když jsme si to vyjasnili, dodejme, že „parta lidí na něčem v tajnosti pracuje“ na osočení z konspirace taky úplně nestačí. Musí tu být pokus ovlivnit širší svět, získat nějakou výhodu, s někým vydrbat, změnit tok dějin. Pokud například přijdete s tím, že každé zasedání britské vlády končí tajnou orgií, no… řekněme, že je to znepokojivá a úděsná představa, ale podmínky pro označení za konspiraci nesplňuje. Konspirace potřebuje hmatatelný, záměrný dopad za své vlastní hranice. Jinak jde spíš o soukromý klub než o konspiraci.

Dalším nečekaně ošidným aspektem, s nímž se musíme poprat při pokusech definovat konspiraci jako „lidi na něčem v tajnosti pracují“, je, co přesně myslíme tím „v tajnosti“. Dělat něco v tajnosti implikuje víc, než jen že to neděláme na veřejnosti: opakem veřejného je soukromí, kde prožíváme podstatnou část našich životů. Tajný naznačuje, že aktivně podnikáte kroky potřebné k tomu, abyste svoje činy skryli.

Tvrzení, že je něco tajné, jsou pro konspirační teorie zcela klíčová – a taky důvod, proč v nás budí zájem, protože jak by vám řekl každý redaktor bulvárního deníku, nazvěte skoro cokoli tajným a hned to bude působit zlověstně nebo lascivně. („Tajné hnízdečko lásky“ zní daleko provokativněji než „byt, v němž žiju s partnerem“). Strašně rádi zjišťujeme, o čem jsme se neměli dozvědět, a příslib odhalení zákulisních informací neomylně upoutá naši pozornost. Ale že jste o něčem nevěděli, ještě neznamená, že se to před vámi úmyslně pokoušeli zatajit.

Během pandemie covidu-19 se o antivaxerských konspiračních teorií říkalo, že odhalují tajné informace… které přitom byly o několik měsíců dříve zveřejněny těmi samými organizacemi, jež konspirátoři obviňovali z tajnůstkářství.

Navíc hranice mezi tím, co je veřejné, co soukromé a co tajné, je mlhavá a mnohdy se ani neshodneme, kudy vlastně prochází. Řada věcí, které mají na náš život velký či malý vliv, se odehrává v nejednoznačných prostorách, kam nikdo nekouká. Za zavřenými dveřmi se kolikrát dějí špatnosti. Odvíjí se za nimi ale i obrovská část našeho každodenního života. Obtíže, jimž čelíme při rozlišování toho, co je co, jsou jedním z důvodů, proč konspirace nezřídka vidíme všude kolem nás.

Po smrti Williama z Norwiche netrvalo dlouho, než bylo vzneseno první obvinění z konspirace.

Podle Williamovy matky hocha naposledy viděli živého, když vstupoval do obydlí místní židovské rodiny v doprovodu muže, který tvrdil, že mu dohodí prestižní místo v arcijáhnově kuchyni. Nakolik bylo matčino svědectví věrohodné, je diskutabilní, poněvadž z velké části vycházelo ze snu, v němž na ni pár židů zaútočilo. I přesto ale tento jediný důkaz zakrátko nabobtnal tím, jak lidé spekulovali, co se za těmito konkrétními zavřenými dveřmi přihodilo. Něž se kdo nadál, místní obviňovali celou židovskou komunitu Norwiche.1

V tomto smyslu se události ubíraly v důvěrně známých deprimujících kolejích: terčem se stala malá skupinka nedávných přistěhovalců (co víc, nařčení je bez přehánění prvním historickým dokladem existence tamní židovské komunity) a jako tací její členové čelili obvyklým podezřením a zášti. Situaci dále zhoršoval společenský kontext doby: židé byli vnímáni jako boháči a silně spojováni s normanskými elitami, které do Anglie dorazily po dobytí země ani ne o století dříve. V roce 1144 spolu Anglie a Normandie vedly brutální, ve výsledku dvacetiletou válku o následnictví, která proslula pod názvem „anarchie“, rozdělovala společenství, vedla k obecnému zhroucení pořádku a nastolila všudypřítomné ovzduší podezřívavosti a paranoie.

Kromě toho se ve většině Evropy ve čtyřicátých letech jedenáctého století zvedala vlna antisemitských nálad částečně živená křížovými výpravami, které jednak daly vzniknout všeobecné atmosféře náboženského násilí, a dále nutily křižáky zadlužit se, aby si mohli koupit potřebnou výzbroj. Přinejmenším některými z jejich věřitelů byli židé.

Třebaže původním zdrojem obvinění byla Williamova matka, tím zdaleka největším křiklounem, který vinu za chlapcovu smrt přičítal židovské komunitě, byl jeho strýček Godwin, místní kněz. Na každoroční synodě požadoval, aby byli židé pohnáni před církevní soud a podrobeni ordálu. Je pozoruhodné, že ačkoli obvinění vznášel respektovaný představitel obce, spousta jeho vrstevníků se k problému stavěla skepticky: proces se nekonal, a ačkoli Godwinovo řečnické umění rozdmýchalo v obyvatelstvu antisemitské vášně, šerif Norfolku, Norman jménem John de Chesney, se rozhodl vzít židovskou komunitu pod svá křídla, dokud se situace nezklidní.

Což se zklidnila, až překvapivě rychle. Na původním obvinění nejvíc zaujme, s jakou rychlostí odeznělo: prostě se nezdá, že by o moc šlo. Lidi holt měli důležitější věci na práci. S výjimkou příbuzných na Williama během několika let více méně všichni zapomněli.

Potom ale jeden zadlužený rytíř zavraždil svého věřitele a potřeboval se obhájit před soudem.

Jmenoval se sir Simon de Novers a bylo to pěkné kvítko. Proč přesně vězel až po uši v dluzích, není s jistotou známo, ale historička E. M. Roseová ve své knize The Murder of William of Norwich (Zavraždění Williama z Norwiche) píše, že tím nejvěrohodnějším vysvětlením je jeho účast na druhé křížové výpravě: katastrofickém průšvihu, kvůli němuž se koncem čtyřicátých let jedenáctého století nejeden drobný aristokrat vracel domů k hromadě dluhů bez válečné kořisti, jíž by je umořil, a dostalo se mu dost chladného přivítání.

Ať pro to měl jakýkoli důvod, v roce 1149 nechal sir Simon muže, kterému peníze dlužil, přepadnout a zabít na lesní cestě u Norwiche. Obětí byl jeden z nejbohatších obyvatel města. Čirou náhodou taky žid.

V zemi zuřila občanská válka a panovaly tehdy špatné poměry, přesto bylo zcela vyloučené, aby siru Simonovi zločin prošel. Židovská komunita se domáhala spravedlnosti. Král Štěpán musel ukázat, že se zákon a pořádek přece jenom úplně nezhroutily, a sir Simon si nijak nepomohl, když všude roztruboval, že se vraždy nesporně dopustil. Jeho slyšení před králem v roce 1150 by bývalo mělo zcela jednoznačný výsledek nebýt prohnaného úskoku, s nímž přišel de Noversův advokát, biskup William Turbe.

Na rytířovu obhajobu se toho moc říct nedalo, takže se Turbe radši rozhodl přejít do útoku a oživit Godwinovo tvrzení o smrti svého synovce. Bez jakéhokoli opodstatnění Turbe prohlásil, že zavražděný věřitel byl ve skutečnosti hlavním strůjcem vraždy Williama z Norwiche, na níž se podílela celá židovská komunita. Sir Simon se nepokoušel vyhnout splacení dluhu, kdepak: pouze chtěl zaručit, že bude spravedlnosti učiněno zadost! Turbe si nemusel dát záležet na tom, aby jeho argumenty byly kdovíjak přesvědčivé (což se hodilo, protože si na tom záležet fakt nedal). Stačilo, aby se mu podařilo smést ze stolu dostatek obvinění a zasít dost nejistoty na to, aby se jasný proces s nezvedeným rytířem změnil v cosi, čemu Roseová říká „dvojitý soud“, během nějž se rozsudek zničehonic vynášel i nad norwichskými židy.

Zabralo to. Král a jeho rádci měli náhle na stole nečekaně matoucí, komplexní případ, a navíc uvízli v politické slepé uličce – nemohli si dovolit žádnou ze zúčastněných stran urazit a přijít o její podporu, takže se jednoduše rozhodli… žádný verdikt nevynést. Strčili případ do šuplíku a víckrát ho z něj nevyndali. Siru Simonovi bylo umožněno se po zbytek života chovat v Norwichi a okolí jako trotl a obvinění, že židovská komunita spáchala vraždu na dítěti, smělo kvasit v šedé zóně neutuchajícího podezírání – neprokázané, ale nevyvrácené.

Ukázalo se, že obvinění z konspirace dokáže zapustit kořeny a posloužit mocným k jejich vlastním cílům. Plnohodnotnou teorií se ale tvrzení o přítomnosti konspirace stalo teprve, když si to na scénu přihasil jistý ctižádostivý mnich.

Opravdové konspirační teorie existují mnohem déle než pojem konspirační teorie. Ten je poměrně nedávným výtvorem a, kdo by si to byl pomyslel, o jeho původu koluje konspirační teorie, podle níž ho v roce 1967 vymyslela CIA, aby zdiskreditovala kritiku na zprávu Warrenovy komise o zavraždění J. F. Kennedyho. Přirozeně to celé bylo trochu jinak: dokument, na nějž se zastánci teorie odvolávají a v němž CIA označuje vznášená obvinění za konspirační teorii, zkrátka poukazuje na zažitost termínu.2

Co si ale pod spojením konspirační teorie představíme, se v průběhu let změnilo. Když se koncem devatenáctého století poprvé objevilo v tisku, neslo poněkud odlišný význam než dnes. Popravdě řečeno mělo svým charakterem podstatně blíž k obviněním z konspirace, jimiž byla o několik staletí předtím zasypána židovská populace Norwiche. Byl spáchán zločin, stálo v novinách, a policie pracuje s „konspirační teorií“, myšleno podezřením na konspiraci: podobně jako kdyby pracovala se „žhářskou teorií“.3 O pouhých pár desetiletí později, především od padesátých let dál, se termín ujal ve svém moderním smyslu.

Změnu lze přiřknout tomu, jak si vykládáme druhou polovinu spojení konspirační teorie, tj. tu část o teorii. Chápeme ji nikoli jako obyčejnou domněnku, že „k tomuhle asi došlo“, nýbrž jako něco, co danou věc obšírněji vysvětluje: co ji zasazuje do rámce, jenž se pokouší objasnit svět jako takový. Zásadní však je, že se vyskytují i konkurenční teorie. Musí existovat oficiální narativ, vůči němuž je příslušná teorie alternativou.

Krásně je to vidět na našem postoji ke konspiracím, protože ten se v čase měnil. Obavy z konspirací takřka bez výjimky pociťovaly elitní vrstvy pozdně středověké a raně moderní Evropy sužované náboženskými schizmaty, nekonečným válčením a všemožnými dvorskými intrikami. Což nepřekvapí, protože v těchto společnostech, jež se nemohly pochlubit běžnými požitky moderní demokracie typu „moci kritizovat krále, aniž by mi dal setnout hlavu“, byly konspirace v podstatě hlavním způsobem, jak dosáhnout svého. Takže ačkoli vévodové a baroni v šestnáctém století spatřovali konspirace doslova za každým rohem, jejich přesvědčení o přítomnosti spiknutí se od našeho moderního pojetí konspiračních teorií lišilo, jelikož nebylo nezbytné, aby předkládalo alternativu ke konkurenčnímu narativu. Pokud se vše odehrává za zavřenými dveřmi, konspirace v zásadě je, jak to na světě chodí.

Domněnka nemusí nutně obnášet dopodrobna propracované vysvětlení každého jednotlivého detailu, aby platila za konspirační teorii: jak ještě zjistíme, hodně jich na nějaké detaily z vysoka, z vysoka kašle. Musí ale nabízet souvislý alternativní výklad faktů. Nemůžete prostě pobíhat po ulicí a namátkou vyřvávat: „Harry Styles je po smrti!“, „Krávy jsou roboti v přestrojení!“, „Slunce není nic než chytře natočený válec!“ To byste byli leda za podivína. Pořádná konspirační teorie musí předkládat vysvětlení. Musí se aspoň trošku zabývat tím, jak a proč.

Bez toho máte přinejlepším konspirační hypotézu.

Velšský mnich Thomas z Monmouthu byl příběhem Williama z Norwiche přímo posedlý a časem jednoduché obvinění přetvořil v něco bombastičtějšího. Postaral se o teorii, která konspiraci vysvětlovala. Byl to on, kdo se díky svému dílu The Life and Passion of William of Norwich (Život a umučení Williama Norwiche), sáhodlouhému svazku, který začal psát v roce konání procesu s de Noversem a jehož tvorbou strávil dvě desetiletí, víc než kdokoli jiný zasloužil o rozšíření krevní žaloby.

Je důležité podotknout, že Thomas nebyl očitým svědkem událostí, které zdokumentovával. V době Williamovy smrti ani nebyl v Norwichi: do města si to namířil až o několik let později, koncem čtyřicátých let 11. století. Zájem o Williama v něm pravděpodobně zažehlo prozření norwichských duchovních, že tvrzení, která kolem sebe biskup Turbe během procesu metal a jejichž účelem původně nebylo nic než vysekat sira Simona z kaše, by se hodila i při sledování dalšího cíle. Pokud dobré křesťanské dítě jako William opravdu zahynulo při úděsné nábožensky motivované vraždě, znamenalo to, že je mučedníkem. A pokud je William mučedníkem, třeba by mohl být i světcem.

Norwich byl tehdy druhým největším městem v Anglii, významným centrem obchodu a vzdělanosti. Scházel mu ale světec. Mnoho jiných méně důležitých měst světce mělo. Když přišlo na otázku společenského postavení, na těchhle věcech tenkrát velmi záleželo a absence světce byla pro Norwich mimořádně palčivá. A tak se Thomas odhodlal, že se zasadí o Williamovo svatořečení.

S tímto záměrem tedy doplnil, co chybělo v původních obviněních z úst chlapcovy rodiny i v Turbeově obhajobě rytíře de Noverse: totiž „proč“ a „jak“. Náboženské rituály židů, prohlašoval, vyžadují obětovat o pesachu křesťanské dítě. Tudíž si norwichští židé několik dní před Velikonocemi zvolili pro ten účel Williama a mučili ho výsměšným nasazením trnové koruny, načež ho „na známku pohrdání Kristovým umučením odsoudili k ukřižování.“4 Thomas navíc rozšířil záběr konspirace mimo židovskou komunitu: rituální vraždou se provinili nejenom židé, hlásal, ale byl do ní zapletený i šerif Chesney, kterého vrazi podplatili, aby je ochránil před důsledky jejich činů.

Thomasova kniha sice vznikla před více než osmi staletími, nese ale řadu charakteristických rysů konspirační literatury, která se publikuje dnes. Třebaže se z velké části věnuje vyjmenovávání zázraků, k nimž prý v souvislosti s Williamovými ostatky došlo (další klíčový prvek procesu svatořečení), z oddílů o vraždě samotné se stala důvěrně známá šablona. Zahrnují květnaté popisy událostí, které se odehrály za zavřenými dveřmi a o nichž autor neměl, jak vědět. A na podporu své teze hromadí Thomas kvanta „důkazů“: sám o sobě není žádný přesvědčivý, ale když si o nich čtete v kontextu údajně pravdivé konspirace, jejich kumulativní efekt ve vás vyvolává pocit jistoty, k němuž realita nezavdává nejmenší důvod. Thomas se rovněž obsadil do role osamělého tvrdošíjného vyšetřovatele, který se nedá odradit od honu za pravdou, chodí na místo činu a všímá si klíčových vodítek. (Jistý akademik podotkl, že knihu lze číst jako jednu z prvních ukázek „osobitě anglického detektivního žánru, v němž jako vyšetřovatel vystupuje amatér bez oficiálního postu“.5)

Kdyby šlo čistě o to, že se Thomas dvacet let hrbil nad knihou pomlouvající židovskou populaci Norwiche, aby se zasadil o svatořečení dítěte, na jehož smrt mezitím téměř všichni zapomněli, nejspíš bychom si o něm teď nevykládali. Když ale obvinění z konspirace povýšil na konspirační teorii, dodal mu na reprodukovatelnosti. Co posloužilo jako vysvětlení jedné události, najednou mohlo objasňovat i události jiné. Jak se zprávy o Williamově provizorním svatořečení šířily, začali si lidé říkat, zda by na světce nešlo navrhnout i oběti jejich místních tragédií.

Během následujících desetiletí zaznívala Thomasova teorie i jinde, nejprve v ostatních regionech Anglie a pak i v zahraničí. Šířila se jako o závod. Krevní žaloba se vydala na svou dlouhou smrtící cestu.

Konspirační teorie nejsou všechny stejné. Co Thomas původně sepsal, byla jedna věc: úzce zaměřená teorie o konkrétním incidentu. Co se z ní stalo – rozrůstající se, mutující domněnka, jíž se během staletí vysvětlovalo a ospravedlňovalo neuvěřitelné množství zrůdností, bylo něčím dočista odlišným. V roce 1903, kdy byla publikována další nechvalně proslulá konspirační teorie – Protokoly sionských mudrců, podvrh narychlo splácaný z úryvků převzatých z různých zdrojů a pojednávající o židovském komplotu, jehož záměrem je převzít vládu nad světem, už bylo jasné, že se konspirační teorie opět transformovaly.

Jsou nejrůznější způsoby, jak vesmír konspiračních teorií rozdělit a onálepkovat, tahle kniha ale musí taky někdy skončit, a tudíž se zaměříme na ty dva nejzajímavější.***** Jednu z nejužitečnějších metod, jak konspirační teorie kategorizovat a chápat, představil v roce 2003 profesor politologie Michael Barkun ve své knize A Culture of Conspiracy: Apocalyptic Visions in Contemporary America (Kultura konspirací: Apokalyptické vize v současné Americe). Dělí je do tří základních typů: konspirační teorie událostí, systémové konspirační teorie a superkonspirace.

Konspirační teorie událostí

Konspirační teorie událostí jsou základní formou konspiračních teorií: pokusem vysvětlit jednu jedinou událost nebo úzce propojený sled událostí tím, že za jejich pravou příčinu prohlásíme tajné spiknutí. Havaruje letadlo, padne vláda, populací se prožene choroba, při automobilové nehodě zahyne princezna: co lze vysvětlit jako náhodu nebo důsledek souhry komplexních společenských faktorů, ba i veřejně známých činů známých osobností, se místo toho označuje za machinace tajné skupiny, která sleduje vlastní zájmy a za tím účelem událostmi manipuluje.

Poznávacím znakem těchto teorií je, jak odpovídají na otázku: „O co konspirátorům jde?“

Konspirační teorie událostí předkládají zcela prostou odpověď. Konspirátoři mají jasný, vymezený a srozumitelný úkol: například provést náboženský obřad, získat politickou výhodu nebo zavraždit dva soudce Nejvyššího soudu, aby bylo pravděpodobnější, že se instituce postaví za plány těžit ropu v chráněné přírodní rezervaci v Louisianě.

Tihle konspirátoři si stanovují cíle, dosahují milníků a pečlivě definují měřítka úspěchu. Jejich proces každoročního přezkoumání by měl být celkem přímočarý, pokud tajné organizace, jejichž představitelé tahají v pozadí za nitky, vůbec nějaký takový proces mají zavedený.

Jsou poměrně úzce zaměřené, takže můžete věřit v konspirační teorii událostí, aniž by to výrazněji ovlivnilo váš celkový světonázor. Koneckonců některé události skutečně lze vysvětlit tím, že tajné spolky kuly za zavřenými dveřmi pikle, to ale ještě neznamená, že plodem konspirace je i všechno ostatní.

Systémové konspirační teorie

Ty jsou větší rozsahem i záběrem: místo aby se snažily vysvětlit nesouvisející soubor faktů nebo událostí, přisuzují konspirátorům účast na široké škále událostí, k nimž došlo na mnoha místech, během dlouhého časového úseku a v různých oblastech života.

Tyto konspirace se neomezují pouze na úzký soubor činů, ale v jejich středu stojí organizace, která infiltruje a ovlivňuje bezpočet institucí a sfér: vládu, podnikání, akademickou obec, sdělovací prostředky a tak dále.

Domnělé cíle systémových konspirací jsou ambicióznější a současně vágnější než ty, jež si kladou konspirace událostí: o systémových konspirátorech se nezřídka tvrdí, že chtějí něco obecného jako moc nebo nadvládu a sledují obecné ideologické nebo náboženské pohnutky.

Tím, že jsou tak povšechné, mívají systémové konspirační teorie zásadní dopad na světonázor těch, kdo je vyznávají. Pro jejich zastánce bývá obtížné naplno porozumět konkrétním aspektům moderního světa, pokud na ně nenahlíží prizmatem konspirace. Vypořádat se s ní se pro vyznavače s velkou pravděpodobností stane hlavní prioritou: obrovská část politického a kulturního života je prezentována jako bitva mezi konspirátory a těmi, kdo se jim snaží vzdorovat. Jak píše Richard Hofstadter ve svém klasickém eseji The Paranoid Style in American Politics (Paranoidní styl v americké politice), z tohoto hlediska „nejsou dějiny ničím než konspirací uvedenou do pohybu ďábelskými silami, jež třímají až transcendentní moc a k jejichž poražení jsou potřeba nikoli standardní metody politického kompromisu, nýbrž křížová výprava vedená s nasazením všech sil.“6

Superkonspirace

Posledním typem konspiračních teorií jsou superkonspirace, které vznikají, když se hromada nejrůznějších konspiračních teorií scukne a uspořádá mejdan. Svou podobou se superkonspirace příliš neliší od systémových konspiračních teorií, ale vyznačují se svým rozsahem: kombinují totiž několik teorií do jedné. Ve světě, který superkonspirace líčí, nepůsobí pouze jedna konspirativní organizace, nýbrž rozsáhlá síť nebo hierarchie konspirací, a čím blíž proniknete do jádra této sítě, tím je vše tajnůstkářštější a zlovolnější. Ilumináti pracují pro mimozemšťany, anebo možná mimozemšťani pracují pro ilumináty. Nebo obě skupiny pracují pro třetí supermocnou stranu. Je to takový Marvel Cinematic Universe konspiračních teorií, plný crossoverů, souvislostí a vzájemně propletených zápletek.

Dopad superkonspirací na světonázor jejich zastánců je v podstatě totální. V této fázi není doslova nic, co by šlo pochopit nebo vysvětlit jinak než sítí konspirací. Konspirace je převažujícím hnacím motorem, který utváří svět kolem nás, a v podstatě kdokoli může být podezřelý z toho, že je do ní nějak zapojený.

K tomuto systému klasifikace je nezbytné dodat, že situace obvykle eskaluje. Platí to jak o cestě jednotlivců do říše konspiračních teorií, kde ty jednoduché často fungují jako brána k těm komplexnějším, tak někdy i o vývoji konspiračních teorií v čase: co začalo jako obyčejná konspirační teorie událostí, přerůstá v teorii systémovou, jelikož pozdější teoretici staví na práci, kterou odvedli jejich předchůdci. Superkonspirace se pořádně ujaly teprve v posledních desetiletích (Barkun jejich prudký nárůst vysledoval do osmdesátých let dvacátého století), v současnosti ale představují významný podíl toho, co si představíme pod spojením kultura konspiračních teorií.

Tento přístup ke klasifikaci konspiračních teorií se opírá o popis teorií samotných. K jejich věrohodnosti či nevěrohodnosti se vyjadřuje pouze mimochodem.

Pokud vás ale zajímá, nakolik jsou ty které teorie přijatelné, uděláte dobře, když si projdete naši druhou hlavní klasifikační metodu, kterou ve videu na TikToku představila v září 2020 americká badatelka Abbie Richardsová. Její schéma konspiračních teorií se na rozdíl od Barkunova členění nezabývá tím, co popisují teorie samotné, nýbrž jejich vztahem k realitě.

Vypadá jako obrácená pyramida rozdělená do pater, přičemž ty, co mají základ v realitě, se nacházejí na samém dně a ty odtržené od reality jsou až nahoře na špici.

Nejnižší patro je věnované „věcem, které se opravdu staly“: konspiračním teoriím, které jsou ověřenými fakty, například MKUltra****** a COINTELPRO*******. Za „spekulativní hranicí“ nalezneme teorie, které nemají oporu v důkazech, ale ze své podstaty by se nerozcházely s realitou, kdyby vyšlo najevo, že pravdivé jsou: třeba teorie o zavraždění J. F. Kennedyho nebo tajnosti, které se nadělají kolem oblasti 51.

S dalším stupněm už překračujeme hranici „rozchází se s realitou“. Tady natrefíme na teorie, které se nejenom neopírají o důkazy, ale aktivně rozporují naše znalosti o světě. Nabírají na nebezpečnosti s tím, jak moc se realitě vzdalují: pohybují se v rozmezí od celkem neškodných, kupříkladu ty o mimozemských únosech nebo přeživším Elvisovi, ke škodlivějším, jako třeba hnutí antivaxerů. A nakonec se dostávají až za hranu, již Richardsová pojmenovala „antisemitský bod, z nějž není návratu“. K těm poznamenává, že jakmile uvěříte jedné, většinou uvěříte všem. Do této nejvyšší vrstvy spadají Protokoly sionských mudrců, QAnon, ilumináti nebo přítomnost otrokářských kolonií na Marsu a nacistů na Měsíci.

Pokud obě klasifikace porovnáte, okamžitě si všimnete, že ačkoli Barkun a Richardsová pracují s odlišnými kritérii, vzájemně se docela dobře doplňují. Ve spodních patrech pyramidy, těch s kořeny v realitě, narazíme na spoustu přímočarých konspiračních teorií událostí. Jak postupujeme výše, nacházíme čím dál větší počet systémových konspiračních teorií, až nakonec dorazíme na vrchol, kde na nás čeká hotový pantheon superkonspirací. Jak Barkun naznačuje a Richardsová otevřeně říká, v určité fázi vás víra v jednu konspirační teorii činí náchylnými k víře v prakticky každou existující konspirační teorii. Když oba modely zkombinujeme, dojde nám, kam se mnozí vyznavači řítí: do začarovaného kruhu, hluboké propasti, odkud není cesty zpátky.********

Jak tedy poznáte, že se potýkáte s konspiracismem a ne někým, kdo vám líčí skutečnou konspiraci? Že mluvíte s člověkem, který už se zřítil do propasti, motá se v začarovaném kruhu, a ne s někým, kdo si čas od času vyrazí na procházku do přírody?

Jedním z hlavních vodítek je, jak se staví k důkazům, které jeho teorii protiřečí. Obecně vzato platí, že naše mozky nejsou zrovna nadšené, když se mýlíme. Pokud jsme konfrontováni s důkazy, které našemu přesvědčení odporují, obvykle je prostě ignorujeme. Kolem nepříjemných pravd se bezstarostně prosmýkneme a dál si v klidu vybíráme, jaké důkazy se nám zamlouvají, protože podporují naše názory. Naproti tomu konspiracismus nabízí možnosti, jak se protichůdným informacím postavit čelem.

Zaprvé lze teorii jednoduše změnit. Konspirační teorie se kolikrát s pozoruhodnou flexibilitou točí kolem jedné neměnné jistoty: pevného bodu, v jehož pravdivost zastánci doufají ze všeho nejvíc. Touto stálou vlastností může být výsledek událostí („Volby byly zmanipulované!“) nebo pohnutky, které je zapříčinily („Chtějí zredukovat populaci!“). Často jí bývá totožnost pachatelů („Nevíme jistě, co se přihodilo, ale rozhodně za tím stojí ilumináti!“). Vše, co tento pevný bod obklopuje, jde retroaktivně změnit, a tak zohlednit nové důkazy a neotřelé narativy. Co se událo, kdo to provedl, proč a jak, to vše se dá přepracovat, pokud změna prospívá hlavnímu cíli narativu.

A pokud změna selže, vždycky se můžete spolehnout na starou dobrou klasiku konspirační literatury: tvrdit, že jakékoli důkazy, které vaši konspirační teorii rozporují, jsou součástí samotné konspirace. Takto si konspirační teorie nárokují nevyvratitelnost: právě to jim zásadním způsobem pomáhá přežívat. Pokud nikdo nezvládne dokázat, že se mýlíte, protože každý, komu se to podaří, se komplotu účastní, máte po starostech.

Obecně vzato se samozřejmě pokládá za dobré, když se teorie změní tak, aby byla v souladu s důkazy, a zpochybňuje se platnost důkazů. V zásadě jde o základy kritického uvažování, první kapitola. Ve srovnání s naší běžnou tendencí prostě ignorovat informace, které se nám nelíbí, to působí až chvályhodně. A je to tak, jedním z těch nejvíce překvapivých rysů konspirační literatury je, že naprosto zbožňuje důkazy – nebo přinejmenším věci, které se jako důkazy tváří. Hofstadter říká, že vyznavač konspirační teorie pečlivě, až nutkavě hromadí „důkazy“7 a svědomitě je opatřuje zdroji i poznámkami pod čarou.

Problém nastane, když kritickému uvažování zapomene podrobit vlastní teorii. Vyznavači důkazy sice hromadí, ale málokdy je vyhodnocují. Na jednu stranu přihlížejí k novým informacím a podle nich teorii mění, ale fixní body, na nichž jejich přesvědčení spočívá, jsou pro ně nedotknutelné. A těžko jde o zpochybňování důkazů, když všechno, co vám čechrá pírka, prohlásíte za lež a pravda je naopak všechno, co se vám hodí. Tomu se říká vyzobávání rozinek.

To je jeden z důvodů, proč se konspirační teorie časem rozrůstají a pohlcují realitu těch, kdo v ně věří. Jak postupně každý zdroj protichůdných důkazů končí v odpadkovém koši jako součást konspirace, stín komplotu dopadá na stále větší kus světa. (Připomeňme si, že přesně po tomhle řešení sáhl Thomas z Monmouthu, když tvrdil, že se na židovském spiknutí podílel i skeptický šerif, který původním obviněním oponoval.) Přesně tak dochází k eskalaci jak v modelu Michaela Barkuna, tak Abbie Richardsové: nekomplikovaná konspirační teorie událostí se mění v systémovou konspirační teorii, a co začalo jako spekulace s kořeny v realitě, se od reality pozvolna odpoutává a přechází do říše smyšlenek.

Jen tak mimochodem, právě proto se z konspiračního kolotoče sesedá hůř, čím déle na něm jedete: čím je teorie rozsáhlejší a čím větší množství důkazů jste odmítli, abyste si víru v ni zachovali, tím méně má realita šancí opět se přihlásit ke slovu: aniž byste museli zažít psychickou bolest spojenou s přiznáním, že jste se šeredně spletli.

Proto je těžké s posedlostí konspiračními teoriemi přestat, ale také to vede do bludného kruhu ty, kdo ke konspiračním teoretikům dříve nepatřili a pouze uvěřili v něco, co se ukázalo být zcela nepravdivé. Svět překypuje myšlenkami, které samy o sobě konspiračními teoriemi nejsou, ale tváří v tvář zdrcujícím důkazům jsou neudržitelné – jedině, že by se někdo spiknul, aby pravdu potlačil. Tomuto stylu přemýšlení říkáme „implicitní konspiracismus“ a v této knize na něj narazíme ještě mnohokrát. Uveďme si příklad: v prvních měsících koronavirové pandemie nebylo konspiracismem domnívat se, že skutečná smrtnost covidu-19 se nejspíš pohybuje kolem 0,1 a ne 0,5 procenta. Jak se ale množily důkazy svědčící o opaku, bylo stále obtížnější tomu věřit, aniž byste si začali myslet (jako nejméně jeden významný britský sloupkař), že zdravotní organizace šolíchají s vlastními statistikami a pandemii zveličují.

Ukazuje se, že při správné kombinaci pohnutek a tváří tvář volbě mezi tím přiznat omyl nebo začít vyznávat konspirační teorie, se znepokojivé množství lidí rozhodne pro to druhé.

Když už mluvíme o omylech, je tu jedna otázka, u níž stojí za to se krátce zastavit: musí konspirační teorie být nutně nepravdivé?

V tomto smyslu se pojem koneckonců běžně používá. Pokud politik odmítne obvinění proti své osobě jako konspirační teorii, snaží se tím obecenstvu sdělit, že vznesená kritika je snůškou hloupostí (i když si dává záležet na tom, aby ji výslovně nepopřel).

Nemíníme vám dávat čočku, pokud termín takto používáte. Nejsme žádná konspirační policie.******** V této knize ale zaujímáme neutrálnější přístup: pokud se narativ pokouší vysvětlit nějaký aspekt jako dílo skupiny, jejíž členové potají spolupracovali na dosažení cíle, bereme ho jako konspirační teorii bez ohledu na to, zda je pravdivý nebo ne.

Pro tuto metodologii jsme se rozhodli hlavně z jednoho mimořádně praktického důvodu, a sice že je velice často těžké s naprostou jistotou určit, co se doopravdy přihodilo. Odhalovat pravdu je ošidné, obzvlášť pokud jde o události, které se přihodily v dobách dávno minulých, mnohdy to ale platí i pro ty, k nimž došlo v současnosti. Není zkrátka k dispozici dostatek důkazů na to, aby šlo jednoznačně říct, že se konspirační teorie mýlí. Sedět a čekat na důkazy, které se asi nikdy nedostaví, abychom mohli rozhodnout, jestli lze narativ charakterizovat jako konspirační teorii, nám připadalo poněkud limitující. To bychom tu byli celou věčnost.

A navíc trvat na tom, že označení konspirační teorie si narativ zaslouží jedině tehdy, pokud je mylný, je tak trochu dokazování kruhem, právě proto, že se pojem konspirační teorie většinou používá v hanlivém smyslu slova. Tímhle uvažováním se nanejvýš chytíte do smyčky. „Jak víš, že to není pravda?“ „Protože je to konspirační teorie.“ „Jak víš, že je to konspirační teorie?“ „Protože to není pravda.“

Jelikož jedním ze základních rysů konspiračních teorií je zmuchlat dokupy všechno, s čím nesouhlasíte, a neústupně tvrdit, že je to součástí toho stejného fenoménu, je podle nás logické nedělat totéž s konspiračními teoriemi.

A dále je zvolená metodologie užitečná, protože když k otázce „Co se počítá jako konspirační teorie?“ přistupujeme z tohoto úhlu, můžeme dospět k zajímavým zjištěním.

Vezměme si například kruhy v obilí. Hádáme, že kdybychom se vás zeptali, jestli jsou kruhy v obilí konspirační teorií, je slušná pravděpodobnost, že byste odpověděli ano. (Stejně jsme zareagovali i my, když jsme sepisovali seznam věcí, o nichž se tu s vámi budeme bavit). Jedná se přece o lehce cáknutou zálibu, úzce spojenou s boomem konspiračních teorií o UFO a paranormálních jevech z devadesátých let minulého století, a jako jejich vysvětlení zazněly všemožné bizarnosti: jsou to vzkazy od mimozemšťanů, vytváří je záhadná spojení ley linií, je za ně zodpovědný kulový blesk, promlouvá jimi Matka Země, aby nám docvaklo, že bychom s tou změnou klimatu měli trochu brzdit.

Ačkoli jsou ale legrační, žádné z těchto vysvětlení není konspirační teorií. Teorie to jsou, ano, ale nikdo v nich neprovádí nic, co by šlo prohlásit za konspiraci. Ve skutečnosti existuje jediné objasnění kruhů v obilí, které splňuje podmínky pro označení za konspirační teorii: a sice že je to habaďůra, kterou vytváří skupinky lidí, kteří v noci chodí s kusem provazu a několika prkny na pole a obilí přitlačují k zemi.

Jinak řečeno, v tomto případě je konspirační teorií nudné, rozumné, mainstreamové, racionální vysvětlení. Půjdeme teď s kůží na trh a sebevědomě prohlásíme, že z důvodů, k nimž se ještě vrátíme, je taky správné. Fanouškům ley linií se tímto hluboce omlouváme.

Lidem dělá potíže nejen přiznat, že se spletli, ale i že jsou věci, jimž zkrátka nerozumíme.

Záhadná smrt nebohého Williama z Norwiche se nikdy nedočká vyřešení a nám nezbývá než o ní spekulovat. Ne že by násilná smrt v té době vyžadovala nějaké zvláštní objasnění: zuřila válka provázená zhroucením zákona a pořádku. Vraždy páchané vojáky nebo bandity nebyly ničím neobvyklým: řada z nich byla důsledkem sadistického mučení a mrzačení, jaké celkem věrně odpovídá Williamovým údajným zraněním, a později byla vnímána jako parodie na ukřižování. Nebo ho taky možná úplně obyčejně zavraždil někdo, koho znal, z nějakého malicherného nízkého důvodu, z jakých se tyhle vraždy páchají. Anebo ho třeba vůbec nikdo nezabil: Roseová ve své knize přichází s myšlenkou, že si sám sáhl na život. Urputnost obvinění z vraždy, která jeho příbuzní vznášeli, mohla klidně být přirozenou reakcí na to, že sebevražda byla tenkrát velké náboženské tabu.

Podobné spekulace nejsou narativně uspokojivé. To ale realita bývá málokdy. Ačkoli je velmi lákavé ztvárnit téma Williamovy smrti ve stylu podcastů o opravdových zločinech („Ten jeho strejda nějak moc ukazuje prstem na druhý, to je malinko podezřelý, nemyslíš?“), přesně tomuto pokušení musíme odolat.

Zároveň ale musíme odolat pokušení tohle všechno onálepkovat jako čistě iracionální, výsledek obyčejné pověrčivosti a nenávisti. Jak Williamův příběh dokládá, konspirační teorie často začínají jako pokus objasnit realitu na základě neúplných důkazů. Jenže se rozrůstají a přežívají, protože naplňují naše potřeby: dodat si moc, shodit ze sebe vinu, zařídit, aby svět dával aspoň trošku smysl. Jak Roseová píše: „Tenhle ‚iracionální‘, ‚bizarní‘ ‚literární tropus‘ se zrodil z jasně srozumitelných, pádných argumentů, hloubavě a důsledně rozebíraných na výkonných radách a pečlivě posuzovaných rozvážnými muži, kteří nereagovali pod tlakem na bezhlavé davové násilí.“8

Tahle kniha se bude zabývat velmi dlouhou šňůrou konspiračních teorií, z nichž nejedna vám bude připadat naprosto střelená. Stojí za to mít na paměti, že všechny někde začaly a že jejich počátky často měly daleko k výstřednosti, k níž se postupem času propracovaly. Jednoduše vyeskalovaly, protože eskalaci v sobě mají konspirační teorie tak nějak geneticky zakódovanou.