The Hacienda

Toto vydání vychází po dohodě s nakladatelstvím Berkley, imprint Penguin Publishing Group, divize Penguin Random House LLC.

Copyright © Isabel Cañas, 2022

Translation © Helena Hartlová, 2023

© Nakladatelství JOTA s.r.o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-258-3

ISBN mobi: 978-80-7689-259-0

Mé matce, která mi jako první dopřála volnost k psaní.

A mému manželovi, který mi dodává odvahu, abych nikdy nepřestala.

1.

ANDRÉS

HACIENDA SAN ISIDRO

LISTOPAD 1823

NÍZKÝ PÁS JIŽNÍHO OBZORU představoval dokonalou linii, kterou nenarušovala ani vzdálená šmouha koní pohazujících hlavami. Cesta zela prázdnotou.

Kočár byl pryč.

Stál jsem zády k branám haciendy San Isidro. Vysoké bíle štukované zdi se za mnou tyčily jako kosti dávno mrtvého zvířete vystupující z tmavé popraskané země. Za zdmi, za hlavním domem a čerstvě vykopanými hroby u kaple se muži oháněli mačetami v poli špičatých agáve. Co se skrývá v těle agáve, jsem při toulkách v těch polích zjistil už jako kluk; sekáči opakovaně zvedají mačety, s každým dunivým úderem se dostávají blíž k sladké míze jejího středu a každý z mužů se čím dál důvěrněji seznamuje s dužinou odkrytou kovem, s obnaženým srdcem rostliny.

Z temných kopců se do údolí stáčel vítr, suchým chladem mě štípal do tváří a do očí mi vháněl vláhu. Bylo načase obrátit se zády. Vrátit se k životu, jaký jsem vedl dřív. Přesto se mi už při představě, že se otočím, že před sebou uvidím těžká dřevěná vrata San Isidra, zpotily dlaně.

Existoval důvod, proč jsem druhdy odhodlaně překročil práh San Isidra, důvod, proč jsem prošel jeho branami jako lehkomyslný mladík z legend o výpravách do podsvětí.

Ten důvod byl pryč.

A přece jsem stál uprostřed prašné cesty vedoucí od San Isidra, od Apanu, oči upřené k obzoru, s vroucností hříšníka stojícího před svým svatým. Jako kdybych snad silou svého zármutku mohl překonat boží vůli a povoz vrátit. Vrátit ženu, která mi byla odebrána. Ozvěna úderů vzdalujících se kopyt a oblaka prachu, která po sobě zanechala, se vlnila vzduchem jako kopálové kadidlo a vysmívala se mi.

Říká se, že bez lásky k Bohu je pozemský život prázdný. Že bolest ran způsobených osamělostí lze utišit poslušností k Němu, jelikož při službě Bohu pociťujeme dokonalou lásku a dojdeme uzdravení.

Pokud je ale Bůh Otcem, Synem i Svatým duchem, pokud je Bůh trojjediný, potom o osamělosti nic neví.

Bůh neví nic o tom, jaké to je, stát zády k šedivému ránu a padnout na kolena do prachu. Neví nic o ramenou shrbených pod tíhou nově nabytého zjištění, co znamená nebýt sám, ani o pronikavé prázdnotě v hrudi.

Bůh neví nic o osamělosti, protože Bůh nikdy neokusil sounáležitost, jakou cítí smrtelníci: Když se k sobě tisknou v temnotě tak naprosté a tak ostré, až seškrabuje maso z kostí, když si zcela důvěřují navzdory horkému dechu Ďábla, který jim dýchá za krk.

Ostré kamínky se mi přes obnošené kalhoty zarývaly do kolen, klečel jsem a jen s námahou dýchal, vyčerpáním neschopen vzlykat. Věděl jsem, co cítí agáve. Poznal jsem zasvištění mačety. Poznal jsem účinky jejího nárazu. Poznal jsem pocit obnaženého srdce, mízy stékající ve sladkých stružkách po mé vypleněné hrudi. Cítil jsem záškuby ran hnisajících na slunci, stigmat mých hříchů.

Bůh netuší, co to je být sám.

Být sám je klečet v prachu s pohledem upřeným k prázdnému obzoru.

Nakonec mě nezlomily inkoustově zbarvené stíny ani výsměšný chechtot San Isidra. Mou hruď nerozerval strach.

Způsobila to její ztráta.

2.

BEATRIZ

ZÁŘÍ 1823

O DVA MĚSÍCE DŘÍVE

DVEŘE POVOZU ZASKŘÍPĚLY, když je Rodolfo otevřel. Zamrkala jsem, abych přivykla světlu, které se mi rozlilo po sukních a obličeji, a Rodolfem nabídnutou ruku jsem přijala s největší grácií, jaké jsem byla schopna. Po hodinách v kočáře drkotajícím se po venkovských cestách jsem toužila co nejrychleji z té zatuchlé piksly vyskočit a naplnit si plíce čerstvým vzduchem, ale ovládla jsem se. Znala jsem svou roli jemné, poslušné manželky. Hraní té role už mě odvedlo z hlavního města, ven z trýzní strýcova domu, daleko do údolí Apanu.

Zavedlo mě sem a nechalo mě stát před vysokými vraty z tmavého dřeva, zasazenými hluboko do bílé omítky zdí, a mžourat pod oslepující clonou jasné zářijové oblohy, s širokými rameny a pevnými pažemi dona Rodolfa Eligia Solórzana po svém boku.

Jeho vlnité vlasy se na slunci bronzově leskly a jeho oči byly téměř stejně světlé jako obloha za nimi. „Tohle je San Isidro,“ řekl.

Hacienda San Isidro. Přejela jsem pohledem po těžkých vratech, po jejich kování, po vysokých tmavých hrotech na čelních zdech i usychajících bugenvileích, které se okolo nich vinuly, s květy i trny vybledlými, na pokraji smrti.

Po zelených, bujných zahradách haciendy v Cuernavace, kde jsem vyrůstala, to nebylo přesně tím, co jsem čekala, přesto to bylo moje vítězství. Moje spása.

Moje.

KDYŽ JSEM S RODOLFEM PRVNĚ TANČILA na plese k oslavě vzniku republiky, pověděl mi, že jeho rodina vlastní haciendu, kde se už skoro dvě stovky let připravuje pivo.

Aha, pomyslela jsem si a sledovala, jak si s ostře řezanými rysy jeho hladce vyholené tváře pohrávají stíny svíček osvětlujících taneční sál. Takhle si tedy vaše rodina během války udržela peníze. Řemesla budou vzkvétat a upadat, lidé budou vypalovat zemi a navzájem se zabíjet, ať už pro císaře nebo pro republiku, ale napít se budou chtít vždycky.

Tančili jsme spolu i v příštím kole a také v tom dalším. Prohlížel si mě s intenzitou, o níž jsem už tehdy věděla, že je jeho cenným pomocníkem.

„Vyprávějte mi o haciendě,“ požádala jsem ho.

Je to velký dům, odpověděl, rozkládá se na nízkých pahorcích severně od Apanu, obklopený poli s ostnatými agáve. Generace jeho rodiny tam žily už před válkou o nezávislost na Španělsku, pěstovaly agáve a vyráběly pulque, kyselé pivo dodávané na žíznivé trhy v hlavním městě. Tamní zahrady jsou plné strelícií, ve vzduchu spousty vlaštovek, řekl mi, a ve velkých kuchyních se vyváří pro sekáče agáve a služebnictvo rodiny. Svátky se slaví v kapli na pozemku, v kapli s obrazy svatých a oltářem, který vyřezal předek rodiny už v sedmnáctém století a pozdější, bohatší generace ho nechaly pozlatit.

„Stýská se vám?“ zeptala jsem se.

Neodpověděl, alespoň ne přímo. Namísto toho mi vylíčil, jak v údolí Apanu zapadá slunce: Nejdřív je sytě zlaté, postupně přejde do jantarových odstínů a potom nad ním náhlým, rozhodným úderem zvítězí noc, jako když zhasíte svíci. Tma v údolí bývá tak hluboká, že je skoro modrá, a když se přes strmé kopce do údolí snesou bouřky, blesky se rozlijí po polích agáve jako rtuť a postříbří ostré bodce rostlin jako špičaté přilbice dobyvatel.

Tenhle dům bude můj, pomyslela jsem si tehdy. Záblesk intuice, který mne spolehlivě vedl dalšími kroky tance.

A mým se také stal.

Poprvé od března jsem měla mít vlastní domov.

Proč jsem tedy necítila bezpečí, když se obrovská vrata haciendy San Isidro se sténáním otevřela a já spolu s Rodolfem vstoupila na první nádvoří usedlosti?

Při pohledu na haciendu jsem ucítila za krkem jemný pohyb připomínající zachvění křídel monarchy stěhovavého. Budovy působily svalnatým, neohrabaným dojmem, připomínaly toporně rozkročené končetiny zvířete, které ustrnulo na půli cesty k dospělosti. Právě končilo období dešťů; bylo září a zahrada by měla hýřit odstíny smaragdové zeleně. Jenže to málo, co na vnějším nádvoří vůbec rostlo, bylo spíš hnědé. Před domem a po stranách zašlé kaple – kdysi musela být bílá – vyrůstaly z trávníku jako plevel neduživé divoké agáve. Na nemnoha záhonech se vršily chřadnoucí strelície, jejich hlavičky jako by se pokorně skláněly před skřípotem našich bot na štěrkové cestě. Vzduch uvnitř zdí haciendy San Isidro mi připadal těžší, hustší, jako bych vkročila do podivného neozvučeného snu, jako by štuková omítka přidusila dokonce i zpěv ptáků.

Před kaplí jsme prošli na vnitřní nádvoří. Tady mě Rodolfo upozornil na dvě řady sloužících, kteří čekali v pozoru před svými příbytky a kuchyní, aby nás mohli přivítat. Než sklonili hlavy, přelétl mě tucet párů černých lesknoucích se očí, chladných, hodnotících.

Rodolfo mi nejdřív vysvětlil, že sekáči budou až do soumraku pracovat na agávových polích, teprve pak začal s představováním: José Mendoza, někdejší pravá ruka propuštěného předáka Estebana Villalobose, byl už přes deset let zdejším správcem. Byl tím, kdo tu rozhodoval, kdykoli se Rodolfo zdržoval v hlavním městě. Mendoza smekl obnošený klobouk a přiložil si ho k hrudi; ruce měl pokroucené věkem a prací. Připadal mi tak starý, že by mohl být mým dědečkem.

Ana Luisa, hospodyně, byla asi padesátiletá žena s ocelově šedými vlasy rozdělenými přísnou pěšinkou, spletenými do copů a pevně stočenými kolem hlavy do obřadné koruny. Její dcera Paloma – dvojnice Any Luisy s havraními vlasy a kulatějšími tvářemi – stála po jejím boku. Další jména se přese mě převalila jako voda; slyšela jsem je, ale žádné mi neutkvělo v paměti, jelikož mou pozornost upoutala postava v klenutých dveřích vzdáleného vchodu do dvorany služebnictva.

Vykročila k nám žena vysoká jako voják, s odpovídajícím držením těla. Na sobě měla vybledlou modrou sukni, dost krátkou na to, aby odhalovala kožené jezdecké boty ztmavlé potem; na šňůrce kolem krku měla zavěšený široký klobouk, ale pokud o něčem vypovídala barva její pleti, na hlavě ho nosila zřídka. Pokožku měla od dlouhých hodin na slunci bronzovou a vlasy zlatě žíhané.

Drž se dál od slunce, nebo si nikdy nenajdeš manžela, poradila mi jednou jízlivě teta Fernanda a štípla mě při tom do hřbetu ruky. Mého otce teta nikdy neviděla a matka jí jakékoli podrobnosti o jeho původu odmítala sdělit, jí to ale nijak nevadilo: Moje vlasy a obličej jí poskytovaly dostatek důvodů, proč mě považovat za nežádoucí. A proč nepřipustit, abych na tom plese, kde jsem potkala Rodolfa, stála vedle jejích smetanově bledých dcer.

Fernandino počínání nakonec vedlo k tomu, že bohatého manžela nezískaly její dcery, ale já. Osud ke mně nebyl zrovna přívětivý, občas ale něčí malichernost zapracovala v můj prospěch.

Žena se zastavila přímo přede mnou. Její bledé oči byly zrcadlovým obrazem těch Rodolfových a také její vlasy měly stejnou barvu, byly pozlacené sluncem a ošlehané větrem. Prohlédla si mě rychlým, upřímným pohledem od naleštěných černých bot – začínal se na nich usazovat prach – po rukavice a klobouk.

„Jste tady brzo,“ prohlásila. „Je tohle moje nová sestra?“

Překvapením mi poklesla brada. Kdo? Rodolfo se o své sestře letmo zmínil jen jednou. Jmenovala se Juana. Rodolfovi bylo osmadvacet a ona prý byla jen o několik let mladší, z čehož jsem usoudila, že je vdaná. Rozhodně o ní nemluvil v souvislosti se San Isidrem.

„Vypadáš otráveně,“ podotkla Juana s náznakem pobavení, když mě Rodolfo představil. Neznělo to vřele. „Copak tě Rodolfo nevaroval?“ Rty měla suché a tenčí, než se považovalo za přitažlivé. Když se usmála, vytratily se docela; zuby měla rovné, až příliš světlé, jako klávesy piana. „Neměj obavy, držím se stranou. Nebudu se ti plést pod nohama – bydlím támhle.“ Vystrčila ostrou bradu a přes řadu služebnictva ji namířila ke skupině nízkých stavení mezi domem a kaplí.

Nebydlí v rodinném domě? „Proč?“ vyhrkla jsem.

Juanina tvář se pohnula, změnila výraz. „Touhle roční dobou bývá v domě hrozný průvan,“ řekla ledabyle. „Nemám pravdu, Rodolfo?“

Rodolfo působil trochu napjatě, ale přisvědčil a oplatil jí úsměv. S údivem jsem si uvědomila, že je z ní v rozpacích. Proč? Byla zvláštní, to jistě, ale vycítila jsem u ní upřímnost, jež mi připomněla přímočaré chování mého papá. Vyzařovala z ní prostá, nenucená autorita, která k ní přitahovala pozornost všech sloužících.

Skoro jsem cítila, jak se i okolní vzduch přesouvá jejím směrem. V tomhle domě nebyl pánem Rodolfo.

Byla jím Juana.

Hruď mi sevřel závan strachu. Přešlápla jsem z nohy na nohu a ramena stáhla dozadu, přesně jak to dělával papá. Nebylo čeho se bát. Tahle hacienda je moje. Provdala jsem se za jejího hacendada a Juana se rozhodla žít mezi služebnictvem. Měla bych být ráda, že sestra uvádí Rodolfa do takových rozpaků, že s ní skoro nemluví. Nepředstavuje pro mě žádnou hrozbu. Ať si žije v prostřední dvoraně, v části vyhrazené služebnictvu. V hlavním domě budu vládnout já. Bude mým panstvím.

Těmi myšlenkami se mi podařilo nepříjemný pocit v útrobách zaplašit. Ještě chvíli jsme si s Juanou povídali, potom jsme služebnictvo nechali, aby si šlo po svých, a my prošli klenutou branou do vnitřního nádvoří.

Rodolfo se mě po svatbě dvakrát ptal, jestli nechci zůstat v hlavním městě a bydlet ve starém barokním apartmá jeho rodiny, já ale odmítla. Chtěla jsem dům. Chtěla jsem mamá vysvobodit od tety Fernandy, přivézt ji sem a ukázat jí to tady. Chtěla jsem jí dokázat, že moje rozhodnutí provdat se za Rodolfa bylo správné. Že nám oběma otevře moje volba dveře k novému životu.

Když jsem teď dům konečně uviděla, s jeho šikmou střechou a chybějícími taškami, tmavými okny a bílými zdmi, s věkem zvětralou omítkou, zmocnil se mě divoký pocit.

Zmiz odtud.

Páteř mi ztuhla. Zatoužila jsem z nádvoří utéct, jako bych se popálila.

Ale slabost jsem si zakázala. Pevně jsem sevřela Rodolfovu ruku a nepříjemný pocit zahnala. Byla to hloupost. Juana mě zaskočila, to ale nebyl důvod k útěku. Přece jsem získala, co jsem chtěla.

Přece jsem stejně neměla kam utéct.

Vzduch byl hutný a klidný, jediným zvukem byly naše kroky. Došli jsme k nízkému širokému schodišti vedoucímu ke vchodovým dveřím. Sotva jsem však stoupla na první schod, zalapala jsem po dechu a strnula.

Na třetím schodu ležela mrtvá krysa, s hlavou zalomenou, se ztuhlým jazykem vyplazeným skrz žluté zuby. Možná spadla ze střechy, ale lebku měla puklou, jako kdyby s ní někdo mrštil neuvěřitelnou silou. Na kamenný schod se vylil lesklý mozek, cákanec rozkládající se růžové hmoty pokrytý mračnem černých much.

Rodolfo slabě vykřikl překvapením a strhl mě zpátky.

Nad našimi hlavami se rozezněl Juanin lehký smích. Šla hned za námi a teď stála po mém boku.

„Zdejší kočky to trochu přehánějí,“ řekla zvesela, jako by omlouvala chování otravného synovce. „Máš snad něco proti kočkám?“

3.

PROHLÍDKA HLAVNÍHO DOMU, kterou mi poskytl Rodolfo, byla krátká. Řekl, že s jeho provozem mě později podrobněji seznámí hospodyně Ana Luisa. Ačkoli v domě prožil dětství a měl na něj plno pěkných vzpomínek, během války sem jezdil příliš sporadicky na to, aby jeho chodu rozuměl stejně dobře jako ona.

Zdi domu byly silné, omítnuté a obílené, a přestože venku svítilo jasné slunce, chodbami se táhly chladné stíny. Budova byla uspořádaná do tvaru písmene U kolem centrálního nádvoří a pouze ve své střední, největší části měla dvě podlaží. Jižní křídlo s kuchyní a spižírnami bylo územím Any Luisy. Na severním konci středního křídla vedlo schodiště do patra, kde se nacházely ložnice, apartmá hacendada a několik prázdných salonků. Když jsme se s Rodolfem vraceli dolů, všimla jsem si úzké chodby napravo od paty schodiště. Vstup do ní byl narychlo zahrazený nesourodými kusy dřeva, které někdo přitloukl rezavými hřebíky.

„Juana se zmínila, že se v severním křídle něco poškodilo,“ objasnil mi Rodolfo, když si všiml, že jsem se zastavila s tváří obrácenou k chodbě. Jemně mne vzal za ruku a vedl mě pryč. „Zemětřesení nebo voda, nevzpomínám si, co z toho to bylo. Požádám Mendozu, aby to dal do pořádku.“

Když jsme vstoupili do prostorné společenské jídelny, zvedla jsem oči k vysokému stropu, abych si prohlédla maurské dlaždice, které sem Rodolfovi předkové dovezli z poloostrova. Po obvodu místnosti se téměř dvanáct stop nad zemí táhl úzký ochoz.

Sledoval můj pohled. „Když tady rodiče pořádali večírky, služebnictvo nahoru vynášelo svícny,“ vysvětlil. „Bylo tu světla jako někde v opeře.“ Potom jeho vzpomínkou vyvolaný úsměv pohasl a po tváři mu přelétl stín. „Nikdy tam nahoru nechoď. Jednou odtamtud spadla služka.“

Jeho slova zazněla neupřímně, vzdáleně a lehce disharmonicky.

Zachvěla jsem se. V protikladu k tomu, co říkala Juana, průvan nebyl výraz, který bych pro popis chladu v domě použila já. Zadíral se mi do kostí jako drápy. Nehybný vzduch byl cítit zatuchlinou podzemního skladiště. Chtěla jsem zotvírat všechna okna, zajištěná okenicemi, a vpustit dovnitř čerstvý vzduch a světlo.

Rodolfo mě ale rychle vedl dál a dveře za sebou rázně přibouchl.

„Dnes povečeříme na příjemnějším místě,“ řekl.

Zítra, slíbila jsem místnosti. Zítra do všech jejích stinných koutů vpustím světlo a nechám namíchat barvu a oživit omítku znečistěnou kouřem ze svíček.

Místnost za dveřmi se zasmála.

Ztuhla jsem. Rodolfo šel dál; ruka mi vyklouzla z jeho dlaně.

Přeslechla jsem se? Jen jsem si to představovala? Byla jsem si jistá, že jsem zaslechla, jak těžkými dřevěnými dveřmi proniká lehký zurčivý smích, jako od nezbedného dítěte.

Ale nikdo tam nebyl. Věděla jsem, že místnost za dveřmi je prázdná. Zrovna jsem v ní byla.

„Pojď, drahá.“ Rodolfův úsměv byl přehnaně zářivý, napjatý. „Před večeří toho musíš ještě spoustu vidět.“

A také že ano. Zahrady, stáje, příbytky zdejšího služebnictva, vesnici, kde žili sekáči agáve a další zemědělští dělníci, obchod, kapli… San Isidro byl svět sám pro sebe.

Rodolfo mě přenechal v péči Any Luisy s tím, že mě má provést zbytkem domu, a já okamžitě zatoužila, aby to neudělal. V její společnosti mi nebylo příjemně. Byla úsečná a naprosto jí chyběl byť jen náznak smyslu pro humor.

„Tohle je zelený salonek,“ řekla a ukázala do jedné z místností, dovnitř ale nevešla. V salonku byl jediný krb, zčernalý od sazí, stěny byly bílé a podlaha poškrábaná a zašlá.

„Není zelený.“ Můj hlas se rozlehl prázdným prostorem.

„Koberec býval,“ bylo to jediné, co mi na to Ana Luisa odpověděla.

Stejně jako její hlas, i dům postrádal barvy. Bílá, hnědá, šeď stínů, saze – tak vypadala rozostřená paleta San Isidra. Než se slunce sklonilo k západu a Ana Luisa skončila prohlídkou nádvoří pro služebnictvo a úhledné kaple, cítila jsem se vyčerpaná. Dům a pozemky byly v různém stupni rozkladu; dolehlo na mě, kolik úsilí si to vyžádá, než to tady bude připravené pro mamá. Když jsme se ale s Anou Luisou vrátily k domu a já ho vstřebala pohledem z nádvoří, od hrozivých tmavých dveří po popraskané střešní tašky, nedokázala jsem se ubránit pohnutí, které mi stouplo do hrdla.

Tenhle dům je můj. Tady jsem v bezpečí.

PŘED SEDMI MĚSÍCI JSEM UPROSTŘED NOCI vyskočila z postele. Probudilo mě bušení odněkud z domu a křik z ulice. Se srdcem až v krku jsem se vypotácela do temné haly, zakopla o koberec a třesoucíma se rukama jsem se zachytila kliky dveří do salonu. Světlo a stíny výsměšně tančily po elegantních židlích a jemných tapetách, po tatínkově osahané mapě jeho bitev, visící na stěně proti oknům z druhého patra.

Vrhla jsem se k oknům. Ulici pod nimi ozářily plameny: Byli tam muži ve vojenských uniformách, byly jich desítky, mávali pochodněmi a tmavými mušketami s dlouhými bajonety na špici, jejichž ocel se v jasné záři plamenů lačně šklebila.

Jeden z nich zatloukl na dveře a vykřikoval otcovo jméno. Kde je papá? On bude jistě vědět, co to znamená…

A potom papá otevřel dveře. Stál mezi nimi, vlasy rozcuchané, župan pevně ovinutý kolem šlachovité postavy. Vypadal unaveněji, než jak jsem ho kdy viděla, hluboké stíny ještě víc zvýrazňovaly vyzáblost jeho tváře.

Oči mu ovšem při pohledu na muže, kteří ho obklopili, plály nenávistí. Promluvil k nim, ale ani kdybych přitiskla ucho k oknu, nemohla bych ho slyšet, ne z takové výšky, ne přes halas výkřiků. Pak muži tatínka popadli za paže a vyvlekli ho z domu na ulici. Zůstala jsem jako ochromená. Působil tak křehce, tak zranitelně…

Zrádce. To jediné slovo se odpoutalo z nesrozumitelného řevu. Zrádce.

Potom byli pryč.

Jen hrstka jich zůstala, s tvářemi skrytými ve stínu, když pažbami mušket rozbíjeli okna v přízemí. Sklo se roztříštilo, zubatými dírami v tabulkách proletěla blyštivá tekutina a pochodně. Muži se vytratili do noci a já se nedokázala pohnout, ani když do místnosti zavanul pach hořícího dřeva a prkna pod mými koleny se začala ohřívat.

Papá nebyl žádný zrádce. Přestože on a muž, který se stal císařem, stáli na začátku války na opačných stranách – papá s povstalci a Agustín de Iturbide se Španěly – nakonec pracovali bok po boku. Papá bojoval za nezávislost. Za Mexiko. Každá bitva, kterou jsme společně vyznačili červeným perem na jeho mapě, byla pro Mexiko, každá—

Maminčin výkřik mi div nerozrazil lebku. Rozběhla jsem se pryč od okna, patou jsem se zachytila o nohu židle a rozplácla se na koberci. Plíce mi spaloval žár, vzduch se jím hustě vlnil. Kouř stoupal v jemných sloupcích skrz prkna podlahy. Zvedla jsem se na všechny čtyři.

Mapa. Vydrápala jsem se na nohy, potom ke stěně, dotkla se hřebíčků, na kterých visela, a ucukla, jak pálily.

„Beatriz!“

Mapu jsem strhla a v běhu za maminčiným hlasem jsem ji třesoucíma se rukama složila. Kouř mě štípal do očí, žebra mi svíral kašel.

„Mamá!“ Klopýtala jsem dolů po schodech k zadním dveřím, nic jsem neviděla, nemohla jsem dýchat. Mamá mě popadla a vystrčila mě na ulici. Záda jsme měly zpocená a samý puchýř, kašlaly jsme, bosé, otřesené chladem noci.

Mamá spěchala do pokojů služebnictva vzbudit domácí personál, jejich postele ale našla studené a prázdné. Věděli o tom? Věděli to, utekli, aby si zachránili vlastní kůži, a nás nevarovali?

Museli o tom vědět. Někdo jim musel říct, co jsme se my dozvěděly v bledém, křehkém světle následujícího rána: Mexický císař Agustín de Iturbide byl sesazen. Poslán do vyhnanství. Posazen na loď do Itálie. A jeho spojenci? Dokonce i ti, kteří patřili mezi povstalce, tak jako papá? Pochytáni a popraveni. „Střelili je do zad jako zbabělce, tak jsem to slyšela,“ řekla u snídaně moje sestřenice Josefa s mdlým výrazem a škodolibým úsměškem pod svým římským nosem.

Neměly jsme kam jít, a tak nás mamá zavedla do domu jediné rodiny, která jí v Mexiku zůstala, jediné, která s ní ještě mluvila poté, co se provdala za tatínka, muže z nižší kasty, než byla sama. Zavedla nás do domu Sebastiána Valenzuela, syna bratrance jejího otce.

„Ale strýc Sebastián nás přece nenávidí,“ kňourala jsem cestou a třásla se, jak se pot, jímž nás zalil žár domu, měnil v ledovou krustu. Obešly jsme zeď strýcova domu a zhroutily se na zablácených schodech vchodu pro služebnictvo. Při běhu temnými křivolakými uličkami hlavního města mi pod noční košilí šustila tatínkova mapa, ochranitelsky sevřená mezi mým bicepsem a hrudním košem.

Mamá mě ujistila, že žádnému z tatínkových přátel nemůžeme věřit. Ne po tom, co se stalo. Musely jsme přijít sem.

„Nemáme jinou možnost,“ řekla.

Ale strýc Sebastián ji měl.

Jeho manželka Fernanda nám to dala jasně na srozuměnou, když nás s mamá pustila dovnitř. Mohla nás nechat za dveřmi. Mohla nás odehnat a Sebastián by proti jejímu rozhodnutí nic nenamítal.

Byla to pravda a já to věděla. Můj strýc nás neměl v lásce nikdy, a přijal nás jen ze zbytků dětské loajality, kterou cítil k sestřenici, jíž se zbytek rodiny dávno zřekl.

Přijal nás, ale u večeře našeho prvního dne v jeho domě nás sebevědomě poučoval o tom, jak se můj otec po celou válku rozhodoval špatně, když se nejdřív postavil na stranu povstalců a potom udělal kompromis a šel do koalice s monarchistickými konzervativci.

Přestože jsem byla vyčerpaná a hladová, přešla mě chuť. Bez hnutí jsem zírala na vychládající jídlo na svém talíři.

„Je to tragédie, ale muselo k tomu dojít,“ mudroval rozvážně strýc Sebastián. Jeho přerostlé šedivé licousy se při každém hltavém soustu zachvěly.

Nemohla jsem se rozhodnout, jestli mě ten pocit, co mi sevřel hrdlo, má přimět ke zvracení, nebo k pláči. Ponížení mi rozpalovalo tváře. Papá riskoval život za nezávislost a já měla mapu, která to dokazovala. Jeho protivníci ho jistě zradili, vykládali o něm lži. Zabili ho. Zvedla jsem hlavu, oči upřené na strýce. Otevřela jsem ústa—

Ucítila jsem jemný dotek na lokti.

Maminčin dotek. Neudělala nic, co by se dalo označit za víc než špitnutí, nic víc než decentní, jemný pohyb, a přece bylo její sdělení naprosto zřetelné: Nemluv.

Kousla jsem se do jazyka, vepřové na talíři rozmazaly horké slzy, které mě pálily v očích.

Měla pravdu.

Pokud by se strýc Sebastián rozhodl, že nás nepřijme, neměly bychom s mamá kam jít. To vědomí bylo jako políček do tváře: Nikdo by se nás neujal. Naše životy závisely na tom, jestli se zavděčíme matčinu bratranci a jeho malicherné ženě s očima jako korálky, která mu našeptávala samé jedovatosti.

Přinutila jsem se nacpat si sousto do úst. Zůstalo mi viset ve vyschlém hrdle jako lepidlo.

Té noci, když jsme se s mamá choulily čelem k sobě na jediné úzké posteli, kterou nám teta Fernanda vyhradila, jsem vzlykala tak silně, že mi z toho div nepopraskala žebra. Mamá mi odhrnula zpocené vlasy z čela a políbila mě na horké tváře.

„Musíš být silná,“ povzbuzovala mě. „Musíme to nést důstojně.“

Důstojně.

Tiše, to měla na mysli.

Nesměla jsem zdědit otcův majetek. Nesměla jsem pracovat. Nemohla jsem se postarat o mamá, jejíž tváře povadly a pobledly. Neměla jsem nic, byla jsem odkázaná na strýcovu dobročinnost, na chatrnou dobrou vůli své zatrpklé tety. Nosila jsem oblečení po sestřenicích, nesměla jsem studovat ani chodit ven, z obav, že by moje přítomnost snížila vážnost jména Valenzuelových v očích ostatních kreolů a Španělů z poloostrova. Byla jsem tělo bez hlasu, stín splývající se stěnami přeplněného domu.

A pak jsem potkala Rodolfa.

Když vešel na slavnostní ples Republiky, když jeho široká ramena zaplnila rám dveří, sál se zklidnil. Atmosféra se změnila, šum ustal. Byl ztělesněním pevnosti. Spolehlivosti. Měl velitelský hlas, sytý a zlatý, bronzové vlasy mu zářily ve světle svíček. Byl mírný a rozvážný, měl veškerou jistotu a klidnou autoritu modly svého chrámu.

Zatajila jsem dech. Nebylo to kvůli jeho nenucenému, trochu křivému úsměvu ani kvůli zdrženlivému, téměř plachému způsobu, jímž ke mně přistoupil a požádal mě o tanec. Nebylo to kvůli tomu, že si svým mládím a postavením vdovce vysloužil u Josefy a jejích hihňajících se kamarádek romanticky tragickou pověst. Důvodem bylo ticho, s nímž ho sledovala celá místnost. Po tichu jsem toužila. Přála jsem si prostor, který bych mohla sevřít v dlani a požádat ho, aby se zklidnil, aby zmlknul.

Pokud si byl Rodolfo své schopnosti okouzlovat vědom, nedával to na sobě znát. Pochopitelně. Byl voják, chráněnec Guadalupe Victoria, jednoho z generálů, kteří utvořili prozatímní vládu, jež svrhla a nahradila císaře.

Na konci našeho prvního tance jsem si uvědomila, že politikovi jako Rodolfo nemohly informace o mém otci na dlouho uniknout. Jestliže ho neodradily hned při představování, když uslyšel moje příjmení – Hernández Valenzuela, označující jako první rodinu mého otce a jako druhé rodinu matčinu – mohly by ho odradit později.

A já ve svých dvaceti čelila tikajícím hodinám: Buď se vdám velmi brzy, dokud mě považují za svěží, panenskou a žádoucí, nebo se nevdám vůbec.

Jakmile tedy bylo zřejmé, že ho můj smích přitahuje jako třtinový sirup včely a stejně tak ho vábí i moje oči, oči mé matky, jasné jako nefrit z Chiapasu, chopila jsem se příležitosti.

Když jsem mamá oznámila, že se provdám za dona Rodolfa Eligia Solórzana Ibarru, překvapením upustila šití do klína a nepříliš elegantně pootevřela ústa. Ty měsíce po otcově smrti na ní zanechaly stopy: Její bledá pleť už nepřipomínala jemný porcelán, ale vybledlý, pomačkaný papír. Pod očima, které ztratily někdejší živost, se táhly fialové stíny. Její kdysi vznešené tváře na vysokých lícních kostech teď byly propadlé, ztenčené vyčerpáním.

„Ty… a Solórzano?“ vydechla. „Je přece jedním z Victoriových mužů.“

Založila jsem si ruce na prsou. Ano, sloužil jednomu z vůdců politické strany, která se obrátila proti mému otci.

„On je naše jediná naděje, pokud se chceš někdy dostat tady z toho domu a přestat tetě Fernandě spravovat prádlo. Copak to nechápeš?“ vyjela jsem na ni. Podívej se kolem sebe, chtělo se mi křičet. Mamá se provdala z lásky a spálila za sebou všechny mosty. Já takovou výsadu neměla. Já si její idealismus nemohla dovolit. Měla jsem Rodolfovu nabídku a spolu s ní příležitost dostat nás obě z domu tety Fernandy. Mohla jsem nám zajistit život v bezpečí. Rodolfovo jméno, jeho peníze, jeho půda – to všechno nám mohlo dát křídla k letu.

Mamá zavřela ústa, sklopila oči k šití a už na mě nepromluvila. Ani tehdy, ani v týdnech před mou svatbou.

Její nepřítomnost na svatbě jsem odmítala brát na vědomí. Hlavu pod krajkovou mantilou jsem držela vztyčenou a neposlouchala šuškání o Rodolfově rodině. Neposlouchala jsem historky o předchozích milostných pletkách a záhadných nemocech, které teta Fernanda závistivě líčila každému, kdo byl ochoten ji poslouchat, rty jí přitom pleskaly jako boty v hustém blátě a její jevištní šepot mě škrábal na zátylku jako suché, přerostlé nehty.

Slyšela jsem, že jeho první ženu zavraždili loupežníci na apanské silnici. Opravdu? Já slyšela, že umřela na tyfus. Já slyšela, že ji unesli povstalci. Já slyšela, že ji otrávila kuchařka.

Rodolfo byl moje spása. Chytila jsem se ho, jako se tonoucí při povodni chytne kusu naplaveného dřeva. Chytila jsem se jeho solidnosti. Jeho jména. Jeho titulu. Jeho ramenou, která se vyjímala proti oslepující obloze Apanu jako hory obklopující údolí, a jeho mozolnatých, poctivých rukou, jež mě vedly k bráně San Isidra.

Byl bezpečím. Byl správnou volbou. Učinila jsem jediné rozhodnutí, které bylo zárukou mého vysvobození z chmurného údělu, k němuž nás odsoudila vražda mého otce.

Jen jsem se modlila, aby mamá jednoho dne pochopila, čím moje rozhodnutí provdat se za něj bylo: že bylo klíčem k novému životu.

4.

RODOLFO, JUANA A JÁ JSME SE SEŠLI u večeře v malém salonku poblíž kuchyně, který byl upraven pro stolování. Jeho okna vedla do zadní části domu: na terasu lemovanou sloupy a podloubím, odkud bylo vidět do zanedbané zahrady s uvadlými strelíciemi a černými kostrami květinových záhonů. Do údolí se přihnaly těžké mraky; když jsme usedli, dcera Any Luisy Paloma upevnila okenice proti dešti. Salonek byl pro tři osoby útulnější než slavnostní jídelna, brzy jsem si ale přála, aby byl méně těsný.

„Zdejší květiny jsou v hrozném stavu. Je mi to líto,“ poznamenal Rodolfo, když skrz okenice pohlédl ven, zatímco Paloma plaše odběhla do kuchyně. „Juanu zajímají spíš agáve než okrasná zahrada.“

Juana si odfrkla. Překvapeně jsem vzhlédla od talíře. Jakkoli jsem svoje sestřenice v domě strýce Sebastiána neměla v lásce, byla jsem zvyklá na jejich vybrané způsoby. Stejně jsem byla vychovaná i já.

„Agáve jsou odolné,“ prohlásila nekompromisně. „To je obdivuhodná vlastnost.“

Rodolfovy oči sklouzly přes stůl k ní, jejich modř teď byla ledová. „I krása je obdivuhodná,“ řekl. Hravá replika, podaná bez jakékoli vřelosti. „Ta agáve chybí, řekl bych.“

„Tak to se nedíváš dost pozorně.“ Z jejího tónu bylo naprosto zřetelně slyšet, jak málo ji zajímají jeho názory, ať už se týkají agáve nebo čehokoli jiného.

Žádný div, že se mnou Rodolfo o své sestře nikdy nemluvil. Ve vzduchu mezi nimi to sršelo napětím.

„Ale zahrada je přece krásná, drahý,“ lhala jsem a nutila se k veselosti, můj hlas ale v těsné místnosti vyzněl dutě. Rodolfo na mě úkosem vrhl nevěřícný pohled. Položila jsem mu pod stolem ruku na koleno a palcem třela látku jeho kalhot, aby se uvolnil. „Když jsme žili v Cuernavace, matka mě naučila trochu zahradničit,“ dodala jsem. „Dopřej mi trochu času. Až se vrátíš, ani zahradu nepoznáš.“

Rodolfo měl za dva týdny odjet zpátky do hlavního města. Doprovodil mě do Apanu, aby mě cestou ochránil před lupiči, kvůli své politické práci ale nemohl na venkově zůstat. Prozatímní vláda se chystala uspořádat prezidentské volby, a z nenápadného nahlížení do Rodolfovy korespondence jsem pochopila, že jeho mentor Guadalupe Victoria hodlá volby vyhrát.

Rodolfo se mi chystal odpovědět, sestra mu ale skočila do řeči.

„Žádnou zahradu nepotřebujeme,“ pronesla tvrdě a neobtěžovala se přitom obrátit přímo na mě. Její přehlížení mělo stejný účinek, jako by mi vlepila políček. „Potřebujeme, aby nám San Cristóbal přestal pytlačit na naší půdě.“

„Já rozhodnu o tom, co potřebujeme a co ne,“ odsekl Rodolfo. Z té náhlé změny tónu mi přeběhl mráz po zádech. „Pokud si doňa Beatriz přeje mít zahradu, bude mít zahradu. Slovo mé ženy je v tomto domě mým slovem, je ti to jasné?“

Pokud to Juaně jasné bylo, neřekla to. „Odcházím,“ oznámila do prostoru s předstíraným veselím a s prudkým plácnutím odložila ubrousek na stůl.

Ztuhla jsem, zatímco ona se zvedla od stolu a vzápětí se strohým dobrou noc zmizela.

POKUD SE SNAD BĚHEM TĚCH DVOU TÝDNŮ, které s námi Rodolfo v San Isidru strávil, zášť mezi ním a Juanou utlumila, neviděla jsem to. Vlastně jsem Juanu neviděla vůbec. Ztratila se v křivolakých polích agáve pod hlavním domem jako nějaký duch.

Nepřipojila se k nám, ani když jsme s Rodolfem jeli v neděli do Apanu na mši.

Byla to moje první návštěva města a první příležitost, kdy mě mohli vidět hacendados z ostatních usedlostí a jejich manželky. Jakmile jsme projeli branou haciendy, vzduch se změnil a já se uvolnila. Opřela jsem si hlavu o Rodolfovo rameno, nechala se houpat pohyby kočáru a poslouchala jeho vyprávění o hacendadech, jimž mě chtěl po mši představit.

„Jejich politické názory se mění jen pomalu, byli to ale spojenci mého otce a budou i našimi spojenci, alespoň pokud můžeme soudit podle jejich trpělivosti vůči Juaně.“ Položil si moje ruce do klína, držel je a palcem nepřítomně přejížděl po krajkách mých rukavic. Přestože jsem měla zavřené oči, dokázala jsem si představit jeho úšklebek, když s náznakem pobavení utrousil: „Krom toho je venkovská společnost ve srovnání s hlavním městem celkem bezzubá.“

Jízda do centra Apanu nám trvala hodinu. Když mi Rodolfo pomohl z kočáru, zarazilo mě, jak je město malé. Rodolfo říkal, že tu žijí nějaké tři tisícovky lidí a možná ještě další tisícovka roztroušená po okolních haciendách, jenže co bylo takové číslo pro někoho jako já, zvyklého na množství lidí v hlavním městě? Teď jsem to viděla na vlastní oči. Samotné město – jeho centrální plaza de armas před farností, pošta, kasárna, směs dalších budov – bylo tak malé, že bychom jím projeli během deseti minut.

Cestu ke kostelu lemovaly churavějící cypřiše. Jeho průčelí bylo prosté, zdobené jen tesanými kameny, štukové stěny však byly dokonale obílené a proti azurovému nebi svítily jako obláčky. V jediné věži se rozezněl zvon, aby ohlásil začátek mše.

Zvolila jsem oblečení v nenápadných barvách, světle šedé a zelené, a sotva jsme vstoupili do kostela, byla jsem tomu ráda. Přestože moje šaty nebyly zdaleka nejsložitější, byly rozhodně nejkvalitnější, a jak jsem vedle Rodolfa kráčela uličkou kostela, přitahovala jsem pohledy měšťanů. Když jsem se poklonila a posadila se do lavice vyhrazené pro nás a ostatní hacendados v blízkosti oltáře, mantila se mi jemně zavlnila po tváři.

V hlavním městě jsem byla jen jednou generálskou dcerou mezi mnoha. Tady jsem byla doňa Beatriz Solórzano, manželka jednoho z nejbohatších majitelů panství, uhlazená a tajuplná. V okamžicích před začátkem mše se lavicemi za mnou nesl šepot.

Vychutnávala jsem si to. Když mše začala, tiskla jsem si tu moc k hrudi. San Isidro nebylo takové, jak jsem si ho představovala, když jsem si Rodolfa brala, tahle moc ale přesně taková byla. Tohle byl můj nový život. Tohle bylo to, co jsem si vydobyla.

Mše představovala dlouhou hodinu naplněnou vůní kadidla a mumláním, vstáváním a sedáním. Všichni jsme se pohybovali jako jeden, mluvili a odpovídali, vykonávali taneční kroky, které se do nás vryly léty opakování jako rytmus ukolébavky. Latinské obřady mi odjakživa připadaly přinejlepším monotónní, tentokrát, obklopená hacendady, které jsem si mohla prohlížet, jsem jim ovšem věnovala ještě méně pozornosti než obvykle. Místo abych sledovala prošedivělého obtloustlého kněze a jeho havraního pomocníka za oltářem, těkala jsem jako kolibřík po hlavách v lavicích. Kdo z těch neznámých se stane přítelem? Kdo by mohl být nepřítelem?

Po mši začal Rodolfo s představováním: Severo Piña y Cuevas a jeho žena Encarnación z haciendy Ocotepec, bratři Muñozovi z haciendy Alcantarilla a postarší Atenógenes Moreno s manželkou Maríou José ze San Antonia Ometusco. Všechno to byly haciendy produkující pulque a – soudě podle jemného hedvábí a vznešené španělské módy jejich manželek – všichni přečkali jedenáct let občanské války stejně dobře jako Rodolfova rodina.

„Je vskutku potěšitelné, že už sestra vašeho manžela nebude sama,“ naznala doňa María José Moreno, vzala mou ruku a láskyplně si ji položila na rámě. Společně jsme následovaly jejího manžela Atenógena a Rodolfa ke kostelním dveřím. Pod mantilou měla stočené stříbrné vlasy, záda lehce shrbená věkem. „Máme tady i vdovy, které spravují vlastní haciendy, jen co je pravda. Musím vás seznámit s vdovou po starém Herrerovi. Dříve také žila v hlavním městě a nyní již bezmála deset let spravuje haciendu Buenavista. Jenomže doňa Juana… ona je poněkud zvláštní. Jsem opravdu ráda, že má nyní nablízku někoho tak kultivovaného, kdo jí může být vzorem.“

Poplácala mě po ruce s roztržitou náklonností babičky, v jejím měkkém hlase ale zazněl varovný podtón. Informaci jsem si uložila do paměti a bedlivě přitom zachovávala nehybnou tvář. Hacendados možná nejsou vůči Juaně zdaleka tak tolerantní, jak si Rodolfo myslí.

Doňa María José zvedla své slzící oči a zamžourala skrze mantilu. „Jste málem stejně krásná jako doňa María Catalina, třebaže o poznání tmavší. Snad budete venkov snášet lépe než ona. Chudinka. Měla tak křehkou konstituci.“

Ta slova mě zasáhla jako ledová sprška vmetená do tváře. Rodolfova první žena. Samozřejmě, že o ní budou mluvit. Nasadila jsem soucitný výraz a souhlasně přikývla. Poprvé jsem se setkala s někým, kdo Rodolfovu předchozí ženu znal a nešířil jen zlomyslné pomluvy. Měla bych se jí na skutečnou příčinu předčasného úmrtí první doni Solórzano zeptat.

Ta představa se mi ovšem příčila. Méně krásná nebo ne, o poznání tmavší nebo ne, já teď byla doňa Solórzano. Rodolfo a všechno, co mu patřilo, bylo moje, získala jsem to v čestném souboji.

Při pohledu na doňu Maríu José mě pod kůží svrběl odpor. Ženy jako ona si o sobě myslí, kdoví jak jsou moudré, a s radostí udílejí rady mladým nevěstám, a tak jsem odvedla řeč od mrtvé ženy a své pleti k nic neříkajícím otázkám manželství, přikyvovala jejím odpovědím a usmívala se. V mysli jsem ale byla jinde.

Je poněkud… zvláštní.

Být zvláštní znamená vyvolávat drby a ty, ať už zlomyslné, nebo ne, vždycky z něčeho pramení. Možná je podněcovala Juanina netečnost k vlastnímu vzhledu. Možná to byla její hrubost. Každopádně u lidí nevzbuzovala stejné sympatie jako její zesnulá švagrová.

Takové myšlenky mne pronásledovaly až do večera a proplétaly se mi mezi prsty spolu s vlasy, jež jsem si při světle svíček splétala v křesle před toaletním stolkem. Rodolfovi jsem o svém rozhovoru s doňou Maríou José neřekla, ačkoli mi otázky prorůstaly útrobami jako plevel a kořeny se pevně zachytávaly pod žebry.

Pořád jsem se ho skoro na nic nemohla důkladně vyptat. Naše novomanželská intimita byla poněkud nevyvážená: Znala jsem teplou vůni jeho hrdla, rytmus jeho dechu ve spánku, ale myšlenky odehrávající se za jeho tváří jsem neznala. Rozprostíraly se mezi námi zóny neprobádaného ticha, rozsáhlé a plné tajemství. Čeho se bál? Proč mi Juanu zatajil? Pokud měl San Isidro opravdu tak rád, proč se mu tolik let vyhýbal?

Taková spousta otázek, a já je přesto pokaždé spolkla. Ohlédla jsem se přes rameno k posteli. Rodolfo už zhluboka oddechoval, zamotaný do bílých přikrývek, s pramenem bronzových vlasů spadlým přes čelo na rovný ostrý nos. Spící princ pod hebkým hávem.

Jakkoli byl krásný, nespojovala jsem si s ním žádné romantické představy, když jsem jeho nabídku přijala. Ačkoli se mi dvořil sladkými litaniemi o mých přednostech – o mé síle, laskavém úsměvu, o mém smíchu a očích – rozhodně jsem nevěřila, že si mě chce vzít kvůli tomu, jaká jsem. Můj vzhled ho možná přesvědčil, aby se přenesl přes politický odkaz mého otce; koneckonců jsem byla ve společnosti hlavního města novickou a byla jsem si vědoma své krásy. Tyto dvě skutečnosti ze mě udělaly pro muže toužící po dobývání lákavou kořist.

Byla jsem ale také někým, kdo přivírá oči před šeptanými zvěstmi ohledně jeho vdovství, a Rodolfo stál o nevěstu, která se nevyptává. Rozhodla jsem se vsadit na jeho tajemství. Náš vztah spočíval na jedné jediné skutečnosti: Můj svět byl temnou místností bez oken a on představoval dveře.

Otočila jsem se zpátky k zrcadlu a dál si zaplétala vlasy. V hrudi mi pomalu narůstala bolest, těžká, sladká bolest, ostrá jako střep. Stýskalo se mi po mamá. Stýskalo se mi po papá. Stýskalo se mi po tom, kým jsem bývala, než jsem o všechno přišla: Po té osobě, která pozorovala rodiče, jak si jeden druhého dobírají a společně se smějí, která je vídala, jak si večer čtou u krbu a drží se přitom za ruce, která je slýchala, jak si potají špitají za dveřmi, jež považovali za dovřené.

Bývala jsem někým, kdo chtěl všechno tohle také najít. Kdo po tom toužil. Chtěla jsem to, co měla mamá, když ji papá před odchodem do bitvy políbil na čelo a pohladil po tváři. To, co maminku přimělo otáčet se k oknu, neklidně a bezútěšně, kdykoli čekala na jeho návrat. To, díky čemu se navzájem viděli takovými, jací skutečně byli, a nestarali se o svůj původ, o třídu nebo kastu.

Moji rodiče za svůj sňatek bojovali, navzdory rozdílům, navzdory předsudkům maminčiny rodiny, protože měli za co bojovat. Právě to jsem chtěla i já. Chtěla jsem někoho, kdo mě nebude s nikým srovnávat, považovat mě za tmavší nebo méně hezkou, než byla jiná žena. Pro koho nebudu něčí dcerou. Figurkou v nějaké větší hře. Někoho, kdo mě uvidí takovou, jaká jsem, a bude si mě pro to vážit.

A co jsem měla?

Cizince, jehož rty mě nechávaly chladnou, jehož těžkopádné noční doteky ve mně neprobouzely touhu. Měla jsem nezodpovězené otázky, vířící mi hlavou. Dopisy mé matce, odeslané a bez odpovědi. Dům bez rodiny. Prázdnotu v hrudi, rozevírající se, drásající a narůstající bez ohledu na to, jak moc jsem se ji snažila zaplnit.

Kousala jsem se do rtu a celá se roztřásla. Ano, zmocnila jsem se jména Solórzano, ačkoli jsem muže, co ho nosil, sotva znala. Ano, provdala jsem se za muže, který vstoupil mezi mě a mou matku, muže, jehož jsem nemilovala.

Obětovala jsem ten sen, protože přežití bylo mnohem důležitější než osamělost.

Teď jsem měla střechu nad hlavou. Haciendu nesoucí mé jméno. Příjem plynoucí z půdy, jistý a chráněný před bouřemi války a moru.

Budoucnost.

Byla jsem Rodolfovi vděčná, že mě vyvedl ze zapomnění. Že mě zachránil před chudobou. Snad jsem k němu ve svých vřelejších dnech dokonce cítila jistou náklonnost za to, že mi změnil život. Snad se jednoho dne naučím dokonce ho za to i milovat.

Mou pozornost najednou upoutal barevný záblesk v zrcadle. Z potemnělého kouta pod oknem na mě hleděla dvě červená světýlka.

Mrkla jsem, a ona zmizela.

Zježily se mi chlupy za krkem. Po ramenou mi přeběhl mráz.

Někdo mě pozoroval.

Otočila jsem se do toho kouta čelem a s vytřeštěnýma očima zoufale pátrala ve tmě.

Světlo skomírající svíčky dosahovalo sotva k nohám postele. Místnost zahalovaly černé stíny, které se u stěn prohlubovaly.

Až na spícího Rodolfa byla místnost prázdná. Nic v ní nebylo.

Zhluboka jsem se nadechla a znovu vydechla, prudce a ostře, abych si pročistila hlavu. Byla jsem vyčerpaná z cesty do města a ze setkání s tolika novými lidmi. Byla jsem ochromená obrovským úkolem, který na mě při úpravách domu čekal. Ty červené záblesky jsem si jen představovala. Jen jsem si představovala, že mě někdo pozoruje. Nebo to mohla být jedna z těch koček, o nichž se zmínila Juana v den mého příjezdu na San Isidro.

Ano, musela to být jedna z těch koček.

S myslí uklidněnou tímto vysvětlením jsem se otočila zpátky k toaletnímu stolku a sfoukla svíčku. Černou tmou jsem dotápala k posteli, vklouzla pod přikrývku a nechala se přitáhnout Rodolfovým teplem jako můra plamenem. Při studeném doteku mých nohou nejdřív ucukl a potom se ke mně ospale přivinul. Přenesl na mě klid svého spánku, svou sílu. Zavřela jsem oči.

Cítila jsem váhu jeho těla na matraci. Byl to docela jiný pocit, než když jsem v domě tety Fernandy sdílela lůžko s mamá. Jakkoli jsem mu byla vděčná, zároveň jsem se oddávala fantaziím o tom, že až odjede do hlavního města, budu mít poprvé po mnoha měsících postel jen pro sebe. A nejen to. Taky svůj vlastní dům. Svůj vlastní svět. Zklidňovala jsem se výběrem barev pro různé místnosti v přízemí a přivolávala snění.

Teprve mnohem později, kdy už jsem se vznášela nad temným okrajem spánku, mě napadlo, že jsem od příjezdu na San Isidro neviděla jedinou kočku.

5.

ANDRÉS

APAN

PROSINEC 1820

O TŘI ROKY DŘÍVE

PROJÍŽDĚLI JSME KRAJINOU Tulancingu. Údolí Apanu se přihlásilo jako letní soumrak. Hořkosladké poznání, že už jsem skoro doma, mi nejdřív jen jemně poškádlilo smysly a pak mě naráz zcela ovládlo, rychle a dokonale. Svým společníkům jsem několik kilometrů před městem řekl, že můj mezek má v podkově kámen, a ať jedou dál. Dohoním je.

Sesedl jsem.

Celých sedm let mého pobytu v kněžském semináři v Guadalajaře nade mnou jako rubáš visela hrozba inkvizice. Svým ulepeným dechem mi nechutně dýchala za krk, neustále bdělá. Od svých šestnácti let až do kněžského vysvěcení jsem dusil svoje smysly, pohřbíval je v latině, filozofii a pokáních. Do ochraptění jsem se modlil. Nosil jsem žíněné roucho, když jsem byl poučen, že mě očistí. Nejtemnější části své bytosti jsem poskládal, svou pokroucenou duši nacpal do schránky a pevně ji uzamkl.

Sotva jsem se ale v tom údolí dotkl nohama země, osa světa se pod nimi pohnula. Větrem ošlehaná zimní krajina a nízká šedá obloha ke mně obrátily svůj ospalý pohled. Viděly mě, poznaly mě a kývly na mě pomalým, spokojeným gestem pradávných obrů. Přelétl jsem očima nízké tmavé kopce, obtáčející údolí jako klouby prstů: Poprvé po sedmi letech jsem ucítil přítomnost duší přebývajících tady v tom koutku vesmíru, přestože jejich jména byla dávno zapomenuta.

Table of Contents

1.

2.

3.

4.

5.