Copyright © Ondřej Richter, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-252-1

ISBN mobi: 978-80-7689-253-8

Léta Páně 1641

I.

Byla zima. Strašná zima. Kvůli vánici nebylo vidět ani na pár kroků před sebe. Kvílející ledový vichr zněl skoro jako nějaká píseň. Píseň mrtvých, pomyslel si Severin chmurně. Přeběhl mu mráz po zádech. Zachumlal se ještě více do starého vlněného pláště. Plášť byl těžký sněhem, který na něm pomalu odtával, už tedy moc nehřál, i tak za něj byl ale Severin nesmírně vděčný.

Pobídnul vyhublého chundelatého koně, na kterém seděl. Nevěděl přesně, kam jede, ale vzhledem k počasí si říkal, že nejlépe by bylo dostat se tam co nejdříve.

Severin měl sice kožené rukavice, i tak mu ale prsty, v nichž svíral otěže, mrzly. Prsty ho od mrazu nesnesitelně bolely, ale i přesto byl za tu bolest rád. Dokud bolí, pořád jsem o ně ještě nepřišel, pomyslel si, byla to však chabá útěcha. Až to bolet přestane, prsty zčernají a odumřou. Někdo mu je pak bude muset odseknout. Severin sám to asi nezvládne. Na to, abych mohl držet nůž, bych potřeboval prsty…

Projel okolo ohořelých zbytků dřevěného domu. Na malou chvíli se zamyslel, co se stalo s obyvateli, přemýšlet o tom však bylo celkem zbytečné, odpověď již dávno znal… Zůstala stát jenom pec a vysoký kamenný komín, který čněl k nebi jako prst kostlivce. Kdyby zůstal stát kus střechy nebo alespoň kousek zdi a Severin měl trochu dřeva na zatopení, mohl by doufat, že se mu tam podaří přečkat noc. Takhle to ale bylo jenom místo, kde zemřelo pár nevinných lidí a kde by mohl zemřít i on.

Je ale asi jedno, jestli to budou tyhle trosky, nebo místo pár kroků vzdálené… pomyslel si smutně Severin. Neměl mnoho nadějí, že by mohl přežít noc.

Jel celý den a nenarazil na živou duši. Při vzpomínce na to, jak krásná země to kdysi byla, mu bylo do pláče.

Než všechno přikryl sníh, nacházel Severin mrtvoly – hnijící, napůl pohřbené nebo zčernalé od ohně. S usekanými částmi těla, anebo jen tak, v celku, s podříznutými hrdly či ranami po kulích. Jenže sníh všechno přikryl. Bílý hrobník, pomyslel si chmurně.

Severin necítil potřebu bojovat za svůj život. Ne tady, v zemi, kde už snad zbyl jenom on, mráz a mrtví. Navíc žil už dost dlouho. Bylo mu hodně přes padesát let, možná i něco přes šedesát, nejspíš dvaašedesát, úplně jistý si ale nebyl. Mohl už klidně zemřít, to věděl s jistotou. V téhle válce zemřelo mnoho mladších a zdravějších lidí, nebylo spravedlivé, že stařec jako on je všechny přežil.

Obklopen bílou tmou se cítil neuvěřitelně osaměle. Měl pocit, jako by byl posledním člověkem na celém světě. Když válka trvá pár let, zemře mnoho lidí, ale kolik lidí může přežít válku, která nikdy nekončí? A Severin měl pocit, že tahle válka neskončí nikdy.

Ne pro něj. On v téhle válce padne a připojí se ke všem ostatním. Ke své matce, ženě a ke dvěma synům.

A je vlastně jedno, jestli zemřu v boji, nebo tady mrazem.

Najednou se mu zatmělo před očima. Na malou chvíli se zaradoval, že se znovu setká se svou ženou a dvěma malými syny.

Jenže za pár okamžiků se mu vědomí vrátilo.

Před sebou ve vánici spatřil stín, jenž vypadal jako lidská postava.

Přestože stín byl jen pár kroků před ním, kvůli vánici nebylo zprvu poznat, zdali se skutečně jedná o člověka, nebo o kmen stromu.

Stačilo pár kroků a Severin poznal, že jde opravdu o člověka. Živého. Byl to muž okolo třicítky, vysoký a štíhlý. Měl hnědé vlasy, které mu padaly skoro až na ramena, špičatý plnovous, pohrdavý pohled a modré oči, jež se Severinovi pranic nelíbily. Muž měl na sobě kožený kabátec pobitý železnými cvočky a přes něj těžký vlněný plášť, černý jako noc.

Na nevinného venkovana a zemědělce nevypadal, protože měl za opaskem zastrčený meč a kolečkovou pistoli. Po kraji se potulovala spousta zločinců a lapků – ať už Čechů, kteří o všechno přišli a nemohli dělat nic jiného, ale i dezertérů císařské anebo švédské armády. Tenhle muž ale na Švéda nevypadal.

Bez hnutí stál a díval se na Severina. Nevypadal překvapeně, že jej vidí. „Umřel mi kůň,“ řekl muž nevzrušeně a rukou ukázal za sebe, kde byla hromada sněhu, pod kterou se asi nacházela mrtvola koně. „Mrazem, řekl bych.“ Pokrčil rameny.

Severinovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval z překvapení. „To je mi tě líto,“ opáčil. Snažil se znít, jako by mu to vůbec líto nebylo.

Cizinec pokrčil rameny. „Myslel jsem, že jako dobrý křesťan bys mi mohl poskytnout svého koně.“ Než stačil Severin odpovědět, muž sáhnul po pistoli a namířil ji na Severina. „Slez z mého koně.“ Usmál se. „Prosím.“

Severin zůstal sedět. Rukou pomalu zajel pod plášť, kde měl za opaskem zastrčenou pistoli s krátkou hlavní. Byla už stará, trochu prorezlá, navíc ani nebyla nabitá, to ale cizinec nemohl vědět. Starý muž zbraň uchopil a pomalu ji namířil na cizince. „Ne.“ Ze smrti strach neměl, raději by zemřel, než aby se nechal ponížit tímhle lapkou.

Cizinec si povzdechnul. „Slez z toho koně, prosím tě. Už tak je pro muže mého postavení dost ponižující, že musím okrást slabého starce o chromého koně. Tak to nedělej ještě horší.“

Severina cizincova slova docela zaujala. Byla pravda, že tenhle člověk nevypadal na obyčejného loupežníka. Měl čisté oblečení a vůbec nepůsobil jako někdo, kdo žije v lesích.

„Co jsi zač?“ zeptal se Severin.

Štíhlý muž si povzdechnul. „To je dlouhý příběh. Rád vyprávím příběhy a rád je poslouchám, ale teď na to není vhodná doba, natožpak počasí. Slez z mého koně, nebo zemřeš.“

„Taky bys mohl zemřít ty,“ poznamenal Severin s pistolí v ruce.

„Ne.“ Cizinec zamyšleně pokrčil rameny. „Myslím, že ne. Mě není tak lehké zabít.“

Severin už poznal spoustu mužů s podobně otravným sebevědomím. Vždycky mu přišlo zábavné, jak to jejich sebevědomí mizelo, když do nich zabodnul meč nebo dýku. Pohled na ten zoufalý a překvapený výraz v jejich tvářích, když se z nich proudem valila krev, život z nich utíkal a oni pořád nemohli uvěřit, že tímhle to všechno končí, Severina vždycky přiměl k úsměvu.

„Tak střílej.“ Starý muž se i teď přinutil usmát. Ukaž jim, že nemáš strach ze smrti, a oni se tě pak budou bát, protože muž, co nemá strach ze smrti, je schopen čehokoli. To řekl kdysi dávno Severinovi jeden moudrý muž a skvělý bojovník, který už je dneska dávno po smrti. Severin se toho od něj hodně naučil.

Štíhlý muž si nahlas povzdechnul. „Neulehčuješ mi to, starče.“ Zároveň ale nevypadal, že by měl sebemenší strach. „Zatraceně, vždyť ani nemám nabitou zbraň.“

Severin se ušklíbnul. „Pak se mi kliď z cesty.“

Cizinec se ani nepohnul. „Tak střílej, starče. Prosím.“ Mluvil naprosto beze strachu a se zřetelným pohrdáním v hlase.

„Taky nemám nabitou zbraň.“

Štíhlý muž se dal do smíchu. Severin by se snad taky zasmál, kdyby se nebál, že mu přitom umrzne jazyk.

„Pak tedy není jiná možnost.“ Štíhlý muž pokrčil rameny a s úsměvem tasil meč. Byl dlouhý, s tenkou čepelí a nádherně kovanou a zdobenou záštitou. Ani náhodou to nebyla zbraň loupežníka.

Starý muž rovněž tasil meč. Pocítil skoro až radost – zemře s mečem v ruce, v boji tak, jak by muž zemřít měl. Severinův meč byl asi o třetinu kratší než meč jeho protivníka, zato se širokou čepelí, takže byl pádnější. Většina mužů nosila tenké elegantní kordy a rapíry, proti kterým měl Severinův široký meč výhodu. Jednou či dvakrát se mu dokonce stalo, že přeťal soupeřův kord napůl.

Severin seskočil z koně, což nebyl dobrý nápad. Zabořil se až po pás do sněhu, takže se skoro nemohl hnout. Neměl jsem to dělat, uvědomil si. Jenže mu přišlo, že kdyby bojoval ze sedla, měl by moc velkou výhodu. Chtěl zemřít v čestném boji. Uvědomil se, že se asi zbláznil… To opravdu chce tak moc zemřít? Starý muž měl na tomto světě rád spoustu věcí, ale tady v tomhle mraze se všechny zdály tak vzdálené a neskutečné jako sen, který se mu zdál před hodně dlouhou dobou, a on si na něj už ani nedokázal pořádně vzpomenout.

Štíhlý muž se strašně smál, ale na Severina nezaútočil, takže v sobě možná přeci jenom měl trochu cti.

Severinovi dalo práci, než se ze závěje vyhrabal. Sebralo mu to spousty sil. Jako kdyby na něj najednou dolehla únava nejen z dnešního dne, ale i ze všech dnů minulých, jež strávil v sedle, v hrozném mraze a s velmi malým množstvím jídla nebo odpočinku. Najednou si uvědomil, že souboj nemůže vyhrát, a zalitoval, že tak lehkovážně nakládal se svým životem. Teď, když o něj měl doopravdy přijít, byl mu najednou nesmírně cenný a smrt se jevila daleko hroznější, než tomu bylo před chvílí.

Štíhlý muž stál bez hnutí. Díval se na opačnou stranu a zdálo se, že si svého protivníka nevšímá. Tvářil se, jako by zaslechl něco zajímavého nebo znepokojivého.

Cizinec se na Severina podíval. „Cítíš to?“ zeptal se ho, skoro přátelsky, jako by proti sobě nestáli s meči v rukou.

Severin ale ve vzduchu necítil nic jiného než mráz. Mráz, vítr a smrt.

„Kouř,“ zašeptal štíhlý muž. „Cítíš to taky? Kouř!“

Severin nic necítil. Měl zmrzlý nos a necítil by kouř, ani kdyby stál v ohni.

Štíhlý muž pokrčil rameny. „Možná se mi to jenom zdálo…“

„Nejspíš cítíš oheň pekelný, který už na tebe čeká,“ poznamenal Severin a pozvednul meč.

Cizinec se usmál. „Kdepak. Někde tu asi bude dům.“

„Kde?“ Kdyby tu byl dům, měl by Severin velkou šanci přežít. Nejdřív ale stejně bude muset zabít tohoto cizince.

„Odtud proti větru, řekl bych,“ poznamenal štíhlý muž. „Jinak bych nic necítil.“ Chvíli bez hnutí stál. „Za pokus to stojí,“ prohlásil, otočil se a šel proti větru.

Severin zůstal stát s mečem v ruce. „Co ten souboj?“ zeptal se skoro dotčeně a vzápětí té věty litoval.

Štíhlý muž se zastavil, otočil se a chvíli se na Severina mlčky díval. „Zabiju tě jindy, jestli na tom trváš,“ ušklíbnul se a kráčel dál proti větru, až Severinovi zmizel ve vánici.

II.

Severin už nebyl mladý muž. Rozcuchané dlouhé vlasy byly dost prošedivělé, stejně jako jeho špičatý plnovous a knír. Nos měl Severin křivý od toho, jak jej měl mnohokrát zlomený. Obličej měl vrásčitý a pokrytý drobnými jizvami z všemožných potyček. Poslední týdny se na něm dost podepsaly, tváře měl propadlé a celkově si připadal ještě hubenější než dříve. Byl rád, že svýma šedýma očima stále vidí svět stejně dobře jako dřív – spoustě lidí se s věkem zkazil zrak, to naštěstí nebyl jeho případ. Šaty měl staré, odrbané a rozpadaly se. Šedozelený plášť se páral, kožený kabátec byl na několika místech úplně prodřený, vlněné kalhoty a vysoké kožené boty už také dávno měly to nejlepší za sebou. Severin měl ale pocit, že nových věcí by pro něj byla škoda.

Nosil pistoli s kolečkovým zámkem a krátkou hlavní, ale neměl do ní teď prach ani kule, byla mu tedy k ničemu. Krátký meč s širokou čepelí byl prorezlý a potřeboval nabrousit, stejně jako dýka, kterou měl schovanou v rozpadající se botě.

Starý muž kráčel pěšky ve stopách onoho podivného cizince, vyhublého koně vedl za sebou. Do bot si dírami nabíral sníh a litoval, že na koně nevysedl hned. Nejdřív nevěděl, kam se štíhlý muž poděl. Připadalo mu, že zmizel tak náhle, jako se objevil.

Pak ale Severin také ucítil kouř a před sebou spatřil dům. Stavení zažilo lepší časy a to, co bylo kdysi stodolou, bylo nyní pouze hromadou ohořelých trámů. Když se podíval na hlavní budovu, viděl, že také vypadá dost špatně. Některé z dřevěných trámů, z nichž byl dům postaven, byly ohořelé, jiné byly zase nové a špatně opracované, takže bylo pravděpodobné, že celé stavení shořelo a bylo narychlo postaveno znova. Dům měl zatlučená okna.

Mohlo to být krásné stavení, pomyslel si Severin. Před válkou. Nejspíš to býval hostinec pro pocestné. Vedla tudy totiž obchodní stezka.

Mezerami mezi trámy viděl Severin světlo a z komína stoupal kouř, takže měl nesmírnou radost, že našel alespoň nějaké živé duše. Třeba budou o něco milejší než štíhlý muž. Ten už stál přede dveřmi, opřený o ohořelou zeď, a s úšklebkem na Severina pohlížel. „Vidíš.“ To bylo vše, co řekl.

„Půjdeme dovnitř, ne?“ Severin se zastavil a chvíli si muže prohlížel. „Anebo já půjdu dovnitř, ty tu klidně zůstaň. To je mi jedno.“

Muž se lehce pousmál. „Můžeš jít první.“

Starý muž znejistěl. „Ty víš, kdo je uvnitř?“

Cizinec zvolna zavrtěl hlavou. „Jen opatrnost.“

Severin s povzdechem a rukou na jílci meče otevřel dveře.

Ucítil vůni pečeného masa, pach kouře, hnoje a zatuchliny a teplo. Nádherné teplo. V místnosti bylo všeho všudy pět lidí a dva koně. Všichni se na Severina podívali, nikoli však nepřátelsky.

„Vida, vida!“ zasmála se jedna žena. Mohlo jí být jen trochu přes čtyřicet let, byla tlustá, s černými špinavými vlasy. Měla ale docela hezkou tvář a vypadala laskavě. „Další pocestní! Jen pojďte dál, oba. Koně vezměte taky dovnitř, už nemáme stáje a oni by venku pomrzli.“

Severinův kůň nebyl moc nadšený, když musel úzkými dveřmi projít do tmavé místnosti, cítil ale druhé dva koně, takže si dal nakonec říci.

Uvnitř byl nepořádek. Jeden stůl, několik lavic a pec s plotnou, v níž hořel oheň. V jednom rohu byla velká hromada sena. Celá místnost zapáchala po dvou koních, kteří tu bydleli s lidmi, a na zemi byl hnůj, který nikdo neuklidil. V místnosti byl kouř a šero kvůli zatlučeným oknům, takže byl problém vidět z jednoho konce místnosti na druhý. Bylo tu ale teplo, a navíc snad i jídlo – za to by Severin přetrpěl cokoli.

„Vy máte jenom jednoho koně?“ podivila se tlustá žena.

Odpověděl štíhlý muž: „Ano, paní, střídáme se na něm. Vždycky po jedné míli.“

Žena se tomu zasmála, ale těžko říci, zda té lži věřila. „Inu, jen nestůjte ve dveřích, pojďte dovnitř!“ halekala. „Za malý peníz se s vámi podělíme o teplo, jídlo a o mnoho příběhů. A taky tu můžete přespat. Víte, před válkou jsme tu měli hostinec, překrásný hostinec, ale Pasovští nám to všechno vzali.“

„Pasovští?“ podivil se štíhlý muž, jenž se Severinem přišel. „Snad Švédi, ne?“

„Pro mě to jsou prostě drancující vojáci,“ odplivla si žena. „Jsou špatní bez ohledu na to, odkud jsou!“

Severin si prohlížel lidi sedící v místnosti.

Jeden z nich byl starý muž – i když ne tak starý, protože vypadal mladší než Severin. Byl velký a obtloustlý, měl mocný šedý plnovous a krátké prořídlé vlasy. Nebylo na první pohled vidět, když seděl za stolem, přesto si Severin všiml, že mu chybí levá noha, uříznutá kus nad kolenem.

Naproti beznohému muži seděli dva mladíci, kterým nejspíš nebylo ještě ani dvacet. Jeden z nich byl hubenější a vyšší, měl hnědé vlasy a strniště. Druhý byl menší, tlustší s černými vlnitými vlasy a hloupě vypadající bradkou.

V rohu místnosti, což Severina překvapilo nejvíce, seděla dívka. Mohlo jí být tak patnáct nebo šestnáct let, měla dlouhé zlaté vlasy, zelenomodré plaché oči. I ve špinavém oděvu z hrubé látky se Severinovi zdála neuvěřitelně krásná. Skoro se chtěl tlusté ženy zeptat, jestli by mu ta dívka za dvě zlaté nemohla v noci zahřát lože. Jenže bylo možné, že to byla jejich dcera, takže se rozhodl raději s otázkou počkat, než mu budou objasněny všechny souvislosti.

„Já jsem Walburga, ale můžete mi říkat Wal,“ představila se tlustá žena. „Jaká jsou vaše jména?“

„Severin,“ odpověděl starý muž a posadil se ke stolu vedle beznohého muže.

Cizinec, kterého Severin potkal v lese, neodpověděl, pouze s úsměvem přikývnul a vytáhnul z boty krátkou dýku. „Vezmu si,“ řekl a přistoupil k ohni, nad nímž se na rožni opékal vychrtlý zajíc.

„Jestli máš čím zaplatit…“ poznamenala Walburga.

Cizinec jí věnoval krátký pohled a ukrojil si kus masa. Poté sáhnul za opasek, vytáhl stříbrnou minci a hodil ji Walburze. Těžko říci, jestli bylo jeho záměrem, aby tlustá žena minci nechytla a musela ji sbírat ze země. Poté si beze slova sednul do rohu místnosti, co nejdále od ostatních tak, aby je měl všechny na očích. Ostatní si jej pomalu přestali všímat.

„Jmenuji se Hurych,“ představil se beznohý muž Severinovi.

„Těší mě.“ Hurych připadal Severinovi jako slušný člověk. Rozhodně slušnější než tajemný muž, který tiše jedl svoje zaječí stehýnko v rohu místnosti, a přitom světle modrýma očima pozoroval ostatní. „Jak jsi přišel o nohu?“ zeptal se Severin. „Pokud ta otázka není příliš nevhodná…“

Hurych mlčky zavrtěl hlavou, jako by říkal, že otázka je namístě. „Pasovští…“ procedil se zlobou skrze zaťaté zuby.

„Švédi,“ ozval se štíhlý muž z rohu místnosti. Na chvíli se odmlčel. „Nebyli to Pasovští, co tu protáhli s armádou, ale Švédi.“ Mile se na Hurycha usmál.

Hurych se na něj zadíval a nevěděl, co má říci.

„Generál Johan Gustaffson Banner,“ dodal štíhlý muž s úsměvem. „Kdyby vás to náhodou zajímalo. Není to ani měsíc, co opustil Země české spolu s celou svou armádou.“

Ostatní jeho poznámku ignorovali.

Chvíli bylo ticho, pak promluvil jeden z mladíků – ten hubený s hnědými vlasy. „Jmenuji se Ludvík,“ řekl hrdě, jako by to bylo něco, čím se mohl vytahovat. „Tady můj společník, to je Konrád.“ Podal dychtivě Severinovi ruku. „Moc mě těší.“

Severin mu rukou potřásl, ale nebyl z toho moc nadšený. Z nějakého důvodu neměl rád podobné mladíky, kteří jej považovali za kdovíjaký vzor. V životě udělal mnoho špatných rozhodnutí a v žádném případě nechtěl, aby kdokoli kráčel v jeho stopách.

„Pane,“ promluvil tlustý Konrád nesměle, „vy jste voják?“

„Býval jsem jím. Ale to už je dávno. Poslední pořádná bitva, do níž jsem se podíval, byla ta na Bílé hoře před dvaceti lety,“ odpověděl s povzdechem.

„Tady s přítelem jsme také uvažovali, že bychom se dali k armádě,“ řekl Ludvík, jako by doufal, že tím na Severina zapůsobí. „Měli jsme se stát řemeslníky, ale v dnešní době… Být voják je možná… užitečnější. Člověk dostane žold, pozná svět, něco zažije a má alespoň šanci se svým nepřátelům bránit. Je to skoro… bezpečnější.“

Z rohu místnosti se ozval pohrdavý smích.

Severinovi do smíchu nebylo. „Oba jste ti nejhloupější lidé, jaké jsem kdy viděl. Už jste podepsali smlouvu?“

„Ne,“ odpověděl Konrád.

„Byli jsme na cestě do Vídně,“ přiznal Ludvík. „Tam jsme se chtěli nechat naverbovat do císařské armády. Ti koně tady jsou naši. Ale přišla tahle vánice a my skončili tady.“

„Ta vánice byla vaše jediné štěstí,“ odseknul Severin. „Obraťte se, jeďte domů, staňte se řemeslníky, najděte si slušné manželky a modlete se za klidné životy a zdravé děti.“

Ani jeden z mladíků nevypadal nadšený tím, co jim starý muž řekl. Vždyť jim je sotva dvacet let, pomyslel si Severin. Jak se on choval ve svých dvaceti? Bude to ještě pár let trvat, než jim dojde, jak hloupé rozhodnutí se nyní chystají učinit. Pokud tedy do té doby nezemřou…

Chvíli všichni mlčeli.

„A támhle,“ ukázal Severin směrem k dívce, „kdo je ta mladá krásná dáma?“

Walburga se usmála, jako by jí ta otázka z nějakého důvodu lichotila. „To je moje neteř, Eurosina. Žila v Praze, ale když jí matka zemřela, její otec – můj bratr – ji dovezl sem. Sám se pak dal k císařské armádě. Bojoval pod tím… pod…“

„Albrechtem z Valdštejna, například?“ navrhl štíhlý muž z rohu místnosti.

Walburga rychle kývla. „Albrechtem z Valdštejna,“ zopakovala.

„Pak ho zabili,“ dodal Hurych. „Tím myslím jejího bratra Jana. V bitvě u Lu… Lý…“

„Lützenu,“ ozvalo se z rohu pohrdavým tónem. „Máš asi na mysli bitvu u Lützenu.“

Walburga opět cizincovu poznámku ignorovala. „Je to už skoro deset let,“ řekla. „I toho generála pak zabili. Chladnokrevně ho zavraždili v Chebu.“ Otočila se na cizince v rohu místnosti, jako by se mlčky ptala, zda to řekla dobře.

Štíhlý muž pomalu přikývnul. „Udělali mu laskavost.“

Walburga i Hurych se na muže nechápavě podívali.

Ten se široce usmál. „Valdštejn měl syfilis – to je nemoc. Posledních pár týdnů už stejně jenom lezl po čtyřech a nejspíš ani moc netušil, co se kolem něj děje.“

Tón, jakým to řekl, Walburgu zjevně urazil. Severin se tomu nedivil, její bratr pod tímto mužem hrdě bojoval a padl. „Albrecht z Valdštejna byl skvělý vojevůdce!“ prohlásila.

Štíhlý muž se na ni mile usmál, i když ve skutečnosti to moc mile nevypadalo. „Já neříkám, že nebyl. Já jen říkám, že měl syfilis a že lezl po čtyřech. To se stává i velkým mužům.“

Walburga byla ale stejně uražená. „Kdo vůbec jste?!“ obořila se na něj.

Štíhlý muž neodpověděl.

„Okamžitě mi odpovězte, nebo se kliďte z tohohle domu!“

Když odpověď nepřišla, obrátila se na Hurycha, snad aby ji nějak podpořil. Hurych ale nic neříkal. Severin si pomyslel, že noha, o kterou přišel, jej patrně naučila, že některé lidi je lepší nechat na pokoji.

Když ne její manžel, alespoň Severin měl tedy potřebu se dámy zastat. „Chtěl mě zabít,“ řekl. „Kvůli koni. Myslím, že by nám měl říct, co je zač, jinak ho s chutí zabiju.“

Cizinec se nahlas zasmál. „Byla tam docela zima,“ poznamenal. „Kdo z vás by neudělal to samé?“ povzdechl si. „Jednou tě budu muset zabít, starče. Ale do té doby… můžete mi říkat Hrabě.“

Hrabě? podivil se Severin.

„Vy jste šlechtic?“ zeptal se Ludvík.

Hrabě se usmál. „Jinak bych snad nechtěl, abyste mi tak říkali.“

Nejvíce nechápavě ze všech se zatvářil Konrád. „Já to nechápu,“ zamumlal. „Vždyť… měl bys mít zámek a… a služebnictvo… a jezdit v kočáře…“

Severin se musel usmát, i když něco pravdy na tom bylo. „A ne krást v lese koně,“ dodal. „Myslím, že bys nám to měl vysvětlit.“

Hrabě s úšklebkem pokrčil rameny. „Válka.“ To bylo všechno, co k tomu řekl.

Severin se nad totožností muže zamyslel. Byla pravda, že štíhlý muž působil vzdělaně – to se dalo snadno poznat podle toho, jak mluvil. Věděl toho určitě víc, než by mohl vědět obyčejný lapka. Starý muž si vzpomněl na jeho slova: „Už tak je to pro muže mého postavení dost ponižující, že musím okrást slabého starce o chromého koně.“ Navíc i jako šlechtic pohrdal prostými lidmi.

Severina zamrazilo. Přesto si ale řekl, že ať štíhlý muž hrabětem je, či ne, nemění to nic na tom, že se jedná o muže, který by měl zemřít. A dost možná to vykonám já, pomyslel si. Už brzy. Hrabě mu dá jistě milerád záminku.

„Dáš si taky něco k jídlu?“ zeptala se jej Walburga a vytrhla jej tak z přemýšlení. „Můžeš si vzít toho zajíce, je hubený, ale aspoň nějaké maso.“

„Střelil jsem ho odpoledne,“ pochlubil se Ludvík, ale ostatní si jej nevšímali. „Kuší, na čtyřicet kroků,“ dodal, ale ani tak se mu pozornosti nedostalo.

„Určitě si dám,“ kývnul Severin a pokusil se usmát.

„Taky máme trochu chleba,“ dodala Walburga mile. „Ale už nemáme moc mouky, takže si za ten chléb trochu připlatíte.“

„To nevadí,“ kývnul Severin. Měl nějaké úspory, takže si nehodlal upírat kousek tvrdého chleba.

„Taky máme poslední dva soudky piva,“ řekla Walburga. „Jinak byste musel dostat vodu.“

„Vezmu si to pivo,“ přikývnul Severin.

„Asi bych nemohl poprosit o číši vína,“ ozval se Hrabě. „Chutnají mi ta z Itálie, hlavně z Toskánska, ale nebudu nijak vybíravý, přeci jen jsme ve válkou zpustošené zemi.“

„Ne,“ odsekla Walburga. „Měli jsme tu víno, předtím než tu táhli Paso… Švédi.“

Hrabě pokrčil rameny. „Nu, co se dá dělat.“

Walburga vstala a za chvíli před Severina postavila dřevěnou misku s kouskem masa a dvěma ubohými krajíčky chleba a korbel s pivem. Severin poděkoval a zaplatil.

Celý den neměl nic v ústech, takže mu to netrvalo dlouho a všechno snědl.

„Odkud vůbec jste?“ zeptala se ho Walburga po jídle. Hraběte se už radši na nic neptala.

„Narodil jsem se v Praze,“ odpověděl Severin. „Ale už jsem tam mnoho let nebyl.“

„Kde jste byl?“ Walburga byla dost zvědavá.

Starý muž se zhluboka nadechnul. „To je dlouhý příběh.“

„My máme času dost,“ prohlásila tlustá žena vesele.

„Možná někdy jindy.“ Severin pomalu zavrtěl hlavou. „Dneska bych radši příběhy poslouchal, než je sám vyprávěl. Z cesty jsem poměrně vyčerpaný a ten příběh… nevypráví se snadno, jestli mi rozumíte.“

Walburga otráveně přikývla. Oba mladíci, Ludvík i Konrád, vypadali také dosti zklamaně, přestože Severinovi samotnému nepřipadal jeho životní příběh moc zajímavý, spíš smutný.

„Jak jste přežili drancování?“ zeptal se Severin.

„Dva naši čeledíni nepřežili,“ odpověděl Hurych smutně. „Byli to dobří přátelé, pracovali pro nás od doby, co byli malí chlapci. Byli skoro jako naši synové.“

Severin s povzdechem přikývnul. „Chápu… Tenhle dům vyhořel, že?“

„Švédi to tu všechno spálili na popel,“ přikývla Walburga. „Zabili Jakuba a Řehoře – to byli ti naši čeledíni – byli asi tak staří jako tady Ludvík a Konrád…“

„Ženu znásilnili,“ dodal Hurych temně. „A mně uřízli nohu.“

„Proč?“ Byla to hloupá otázka, ale Severin nechápal, proč mu jenom uřízli nohu místo toho, aby jej zabili.

„Nebojoval jsem s nimi.“ Hurych smutně zavrtěl hlavou. „Utíkal jsem pryč a nechal jim svou ženu… Ale chytili mě. Tři z nich mě drželi na zemi a ten čtvrtý vzal sekeru a odsekal mi nohu nad kolenem. Pak mi ránu vypálili polenem z ohniště. Něco mi říkali, ale nerozuměl jsem jim.“

„Asi ti uřízli nohu, protože jsi zbabělec,“ poznamenal Hrabě. „Abys už příště neutekl a neopustil svoji ženu.“

Hurych zamyšleně přikývnul. Vypadal, jako by se měl každou chvíli rozplakat.

„A udělal dobře!“ prohlásila Walburga. „Já jsem to přežila, ale jeho by zabili, kdyby se mě snažil bránit. Takhle mi zůstal. Sice bez nohy a možná zbabělec, ale zůstal mi.“ Podívala se Hurychovi do tváře a laskavě se usmála.

Hrabě mlčky přikývnul. Bylo na něm ale jasně vidět, jak Hurychem opovrhuje. I Severin si v duchu kladl otázku, zda si bude moci beznohého muže ještě vůbec vážit.

„Byl jsem z tý nohy nemocnej,“ zamumlal Hurych. „Dostal jsem horečku, ten pahýl hnisal a já myslel, že na to umřu. Strašně to bolelo.“

Hrabě pokrčil rameny. „Aspoň ses nemusel trápit tím, že by sis to nezasloužil.“

„Pořád tu nohu někdy cítím,“ stěžoval si Hurych, „bolí mě. Třeba prsty.“

„To se stává,“ přikývnul Severin tak soucitně, jak to jen dokázal. „Časem by se to mělo zlepšit.“

Pak se podíval na Eurosinu. Byla mladá a krásná, takže určitě neušla pozornosti Švédů. Walburga ani Hurych ji ale během vyprávění nijak nezmiňovali… „Jak se ti to podařilo přežít bez znásilnění?“ zeptal se Severin a vzápětí té otázky litoval, protože bylo celkem jisté, že se jí to podařit nemohlo.

Eurosina vyplašeně vykulila zelenomodré oči a zrudla.

Hrabě se ušklíbnul. „Evidentně nepodařilo,“ poznamenal.

„Kdepak, podařilo!“ prohlásila Walburga skoro se smíchem. „Ale není divu, že o tom nechce mluvit.“ Naklonila se k Severinovi. „Schovala se do latríny,“ pošeptala mu. „Tam ji nikdo nehledal.“

Starý muž přikývnul. Možná, že i kdyby našel, nechal by ji být, pomyslel si a v duchu se podivil, že to neřekl Hrabě. Na druhou stranu starý muž věděl, že vojáci by si z nějaké špíny nic nedělali, právě naopak, čím déle byli ve válce, tím menší nároky měli, po nějaké době už pak vzali zavděk takřka vším, v čem byla nějaká díra.

„Dům byl ale celý vyhořelý, ne?“ zeptal se Severin, aby nějak změnil téma. „Jak se vám jej podařilo tak rychle znovu postavit, zvláště když byl tady Hurych nemocný kvůli svojí noze?“

„Pracovaly jsme… já a Eurosina,“ odpověděla Walburga.

„A pak jsme přijeli my,“ dodal Ludvík, „tak jsme taky leccos udělali. Když jsme to dostavěli, chtěli jsme jet dál, ale přišla tahle vánice.“

„To bylo vaše jediné štěstí,“ zopakoval Severin ponuře.

„Slyšeli jsme příběhy mnoha vojáků,“ namítnul Ludvík. „Všichni vypadali… šťastně. Posedávali v hostincích, žold utráceli za víno a nevěstky. Nikdy jsem neviděl vojáka, který by vypadal nešťastný. Jako kluk jsem poslouchal jejich příběhy.“

„I já jako kluk rád poslouchal příběhy vojáků,“ přikývnul Severin. „Máš pravdu, že většina žoldáků vypadá pořád spokojeně… Ale to proto, žes je viděl jen v krčmách, když měli po bitvě, všichni nespokojení byli mrtví. Muži, již se stávají žoldáky…, nepotřebují víc než pár stříbrných, které mohou utratit za pití a děvky. Pak jsou šťastní. Jsou ale taktéž šťastní, když mohou vydrancovat vesnici, spálit domy, povraždit muže a znásilnit ženy…“

„Ti muži, s nimiž jsme se bavili…“ Hlas Konráda zněl pochybovačně. „Oni… nevypadali jako násilníci…“

Severin pokrčil rameny. „Spousta mužů nevypadá jako násilníci. Spousta mužů nejsou násilníci. Ne předtím, než se dostanou do války. Válka… dělá z mužů zvířata. Anebo mrtvoly.“ S tím se Severin podíval na Hraběte. Štíhlý muž se usmál, zdálo se, že se mu to, co Severin řekl, líbilo.

Ludvík i Konrád se na starého muže dívali poněkud zaraženě.

Konrád obzvlášť. „Myslíš, že i já…“

Severin na chvíli nevěděl, co říci.

„Ne,“ řekl Hrabě s jistotou. V hlase mu zaznívalo pohrdání. „Tebe by zabili hned v první bitvě. I tvého přítele. Nejste vojáci, spíš malí kluci. To je na první pohled patrné.“

Severin, ač nerad, musel dát Hraběti za pravdu. „Ve válce bojují i chlapci,“ přikývnul smutně. „Chlapci, odvedení z vesnic, odtržení od svých dívek nebo matek. Chlapci, co neumí bojovat a nemají zkušenosti se zabíjením. Takoví umírají jako první. Nebo se z nich postupem času stanou stejné zrůdy jako z ostatních.“

„Ale většinou zemřou,“ doplnil Hrabě s úšklebkem. „Zemřou, pomočení strachy, modlící se k Bohu nebo volající svoje matky.“

Severin pomalu přikývnul. Bohužel takových chlapců viděl až moc. O to více jej mrzelo, že velkou spoustu takových chlapců zabil on sám.

Ludvík a Konrád si vyměnili zamyšlené pohledy.

„Nás nevyděsíte,“ prohlásil Ludvík tvrdohlavě.

Hrabě se ušklíbnul. „Pak v bitvě, pomočený strachy, modlící se k Bohu a volající svoji matku, si na mě vzpomeneš.“

Ludvík se sice zatvářil ublíženě, byl ale natolik rozumný, aby už mlčel. Severin doufal, že jejich slova, jakkoliv krutá, přimějí oba chlapce, aby se vrátili domů.

„Válka je hrozná věc…“ zamumlala tiše Walburga.

Starý muž si v tu chvíli vzpomněl, jak před několika týdny projížděl vesnicí. Všechny domy lehly popelem, až na jeden, který byl zděný, takže z něj požár něco zanechal. Čtyři stěny z ohořelého kamene a s propadlou střechou. A těžké dubové dveře, zvenku zarovnané všelijakými věcmi. Musely to být pevné dveře, ale nyní po požáru je Severin snadno vylomil. Uvnitř našel tělo ženy. Celé ohořelé, černé. Někdo dveře zvenku zarovnal, aby nešly otevřít, a pak dům zapálil. Tělo bylo hned za dveřmi, takže bylo jasné, že se žena dobývala ven. Severin se zděsil, když si uvědomil, že žena ještě žije. Upírala na něj oči, které ale vypadaly slepé, a po chvíli mu došlo, že už vlastně žádné oči nemá, že se v tom žáru dávno vypařily. „Prosím…“ zašeptala zlomeným, chraptícím hlasem přes spálené rty, z nichž jí toho už moc nezůstalo. „Prosím…“ zašeptala ještě jednou, když jí Severin dýkou podřezával hrdlo. Nic lepšího pro ni udělat nemohl.

„Vůbec nevypadáš dobře.“ Walburga se na Severina starostlivě podívala. „Stalo se něco?“

„Ne.“ Severin pomalu zavrtěl hlavou. „Jen… jen jsem si vzpomněl na jednu hroznou věc…“

„Na jakou?“ zeptala se tlustá žena.

Starý muž znovu zavrtěl hlavou, že o věci nechce mluvit. „Máš pravdu,“ řekl jen, „válka je hrozná věc.“

„A trpí v ní všichni,“ dodal Hurych. „Vojáci, boháči i prostí lidé.“ Zamnul si přitom pahýl své levé nohy.

„Kdepak.“ Walburga zavrtěla hlavou. „Králové a císaři.“ Odplivla si. „A všechna ta šlechta. Ne, těm se nikdy nic nestane.“

Hrabě se ušklíbnul. „Inu, já teď sedím tady, a ne ve svém zámku, takže…“ Zasmál se, ale znělo to jaksi bolestně. „A švédský král, Gustav Adolf, Lev severu, by vám také možná řekl něco jiného, když umíral v bitvě u Lützenu.“

Walburga měla ale opět jasno. „Ten?“ znova plivla na zem. „Ten si to zasloužil.“

Severin se zhluboka nadechnul. Nikdo si vlastně nezaslouží zemřít, pomyslel si. Přesto zabil mnoho mužů a v podstatě žádné z těch smrtí nikdy nelitoval.

Hrabě s úsměvem pokrčil rameny. „Jeho malá dcera by vám možná řekla něco jiného. Bylo jí teprve šest let, když krále zabili. Tatínka měla prý ze všech nejradši…“

Walburga na malou chvíli nevěděla, co na to říci. „A kolik takových otců zemřelo jen kvůli špatnému rozhodnutí toho tvého švédského krále?“

„Asi hodně.“ Hrabě lhostejně pokrčil rameny. „Ale Lvu severu se jeho rozhodnutí zdálo správné, ostatně dělal to pro své poddané, aby jejich království učinil mocnějším. A myslím, že jeho malé dceři jsou všichni ti ostatní otcové také celkem ukradení.“

Hurych se podíval na svou ženu, skoro zoufale, jako by ji prosil, aby se už s tímto mužem nehádala. Asi se obával, že by mohl přijít i o druhou nohu. Severin by se na jeho místě taky bál.

„Proč se tak zastáváte Švédů, pane Hrabě?“ zeptala se Walburga s odporem v hlase.

„Já?“ Hrabě se zasmál. „Já se nikoho nezastávám. Já jen říkám, že nikdy není jedna strana dobrá a druhá špatná. Že ve válce trpí všichni. Co by jiní lidé dali za to, kdyby byli jen znásilněni nebo jen přišli o nohu?“

„Já jsem rád, že žiju, noha byla jen malou cenou za život…“ vykoktal Hurych rychle a Severin si znova pomyslel, že takového zbabělce si vážit nemůže, ani kdyby chtěl sebevíc.

„To jste slyšeli, o té švédské princezně?“ zeptal se Hrabě, i když mu muselo být jasné, že nikdo z přítomných samozřejmě nic neslyšel.

„Já ano,“ kývnul Severin. „Prý se jmenuje Kristýna.“ Víc toho nevěděl, ale Severin měl vždycky pocit, že ví právě tak akorát.

„Prý je to zrůda,“ zašeptal Hrabě.

Severinovi při jeho slovech přeběhl mráz po zádech, nedal to ale na sobě znát.

„Zrůda?“ podivila se Walburga. „Šestiletá dívka?“

„Teď už jí je asi patnáct,“ poznamenal Hrabě. „Věk na to ale nemá žádný vliv. Švédská princezna je zrůda od narození. Znetvořená, co jsem slyšel. Když přišla na svět, mysleli si, že je chlapec… Pak se ukázalo, že se jedná o dívku. O znetvořenou dívku, ale přeci jenom o dívku.“

„Chudinka…“ Severin na chvíli netušil, komu hlas patřil. Až za malý okamžik si uvědomil, že to řekla Eurosina, která doteď ani jednou nepromluvila. I teď se tvářila, jako by i to jediné vyřčené slovo chtěla vzít zpátky.

„Možná jsou to jen povídačky, co já vím. Ale milovaného tatínka jí zabili určitě,“ ušklíbnul se Hrabě. „Třeba zrovna tvůj otec…“

Na Walburgu už to zjevně bylo moc. Nebo si prostě jenom po čase dodala odvahy. „Co jste vůbec zač?!“ obořila se na Hraběte. „Hrabě… hrabě… Jaký hrabě?“

Štíhlý muž se na ni podíval a tiše si povzdechnul. „Mám tu čest být Záviš Deym ze Stříteže,“ řekl jakoby nic, přesto bylo v jeho hlase zřetelné pohrdání.

Walburga mlčela a na chvíli nevěděla, co říci. Severin se podíval na Hurycha. Beznohý muž vypadal, jako by mlčky prosil svou ženu, aby už nic neříkala.

Ta ale udělala pravý opak. „To by mohl říci každý,“ odsekla.

Hrabě se sotva zřetelně ušklíbnul. „Co ta zbraň?“ zeptal se a tasil dlouhý meč. Severin instinktivně sáhl po zbrani, než si uvědomil, že Hrabě nechce nikomu ublížit, pouze zbraň ukazuje. Meč měl sice tenkou čepel, přesto jej nešlo nazvat kordem nebo rapírem, na to byla čepel zase dost široká. Ale jen tak moc, aby byla silnější, a ne moc těžká. Záštita byla mistrovsky vykována a pozlacena, tvarovaná tak, aby šermíři chránila celou ruku. Jílec byl místo kůže omotán tenkým zlatým řetízkem, který byl ve skutečnosti spíše mosazný, to mu ale neubíralo na kráse.

„Matko Boží…“ vydechnul Ludvík. „To je nádhera!“

Byla to nádherná zbraň, to musel Severin uznat. Co by za takový meč dal. Jestli Hraběte zabiju, ten meč si nechám, řekl si v duchu.

„Tak co myslíš,“ zeptal se Hrabě Walburgy, „který prostý člověk by nosil meč, jako je tenhle? Stačilo?“

Stačilo, ale jen na malou chvilku. „Nestačilo,“ odsekla tlustá žena.

Hrabě se ušklíbl a sáhl pod kožený kabátec. Vytáhl cosi malého a lesklého. Prsten, uvědomil si Severin. Zlatý prsten. Hrabě pomalu natáhl ruku a položil Walburze prsten do ruky. Ta si jej vyjeveně prohlížela. Zřejmě tak cenný šperk nikdy v životě neviděla, natož aby ho kdy držela v rukou. Severin už čekal, že prohlásí, že takový prsten přeci může mít každý, tlustá žena ale nic neříkala.

Hrabě se pousmál. „Mohla bys, prosím?“ Natáhnul ruku a tlustá žena mu opatrně položila prsten do dlaně.

Walburga chvíli mlčela. „Nebyl to obyčejný prsten,“ zamumlala. „Byl pečetní.“

„Cože?“ Hurych zjevně nevěděl, o co se jedná.

„Je to prsten, na kterém je místo drahokamu vyrytý symbol rodu,“ vysvětlil Severin. „Když pak šlechtic píše dopis nebo podepisuje smlouvu, otiskne ten symbol do vosku. Pečeť.“

Hurych pomalu přikývl, jako by ty informace pomalu vstřebával. „Takže takový prsten může mít jenom hrabě?“

Severin opatrně přikývl. „V podstatě. Nebo jiný šlechtic. Nebo obchodník. To záleží na tom, komu ten symbol na prstenu patří.“ Nebo může ten prsten někdo klidně ukrást. Pečetní prsten se dá ukrást stejně dobře, jako třeba honosný meč. „Jaký symbol byl na tom prstenu?“ zeptal se Walburgy.

„Něco… jako kachna…“ odpověděla žena váhavě.

„Husa,“ opravil ji šlechtic. „Na erbu rodu Deymů ze Stříteže je stříbrná husa v rudém poli.“

Walburga pomalu přikývla. Už ji asi nic nenapadlo.

„O rodu Deymů jsem nikdy neslyšel,“ poznamenal Severin. „Netvrdím, že neexistuje, jen říkám, že znám všechny rody z mojí země, které nosí hraběcí titul. Není jich mnoho, protože hraběcí titul je poměrně dost vysoký. A rod Deymů ze Stříteže mezi ně nepatří…“

Hrabě si povzdechl. „Naše panství není velké, pravda. Hraběcí titul obdržel můj otec, Fridrich Deym ze Stříteže, za své zásluhy během vpádu Pasovských. To bylo před třiceti lety,“ doplnil při pohledu na Hurycha mírně kousavým tónem.

„Zásluhy…“ zopakoval Severin. „Jaké zásluhy?“

„Za podporu císaře,“ odpověděl Hrabě.

„Jakého?“ Severin se ušklíbl. „Byli tam dva císaři.“

Hrabě si povzdechl. „Ale vyhrál jenom jeden. Ještě v žádné válce nebyl nikdo odměněn za to, že by podporoval poraženou stranu.“

„Takže vy jste doopravdy šlechtic…“ vypravil ze sebe Ludvík, jako by mluvil na samotného císaře. „A… vedl jste někdy muže do bitvy… vojáky?“

Hrabě kývnul. „Viděl jsem pár bitev, ano. Jak těch na bitevním poli, tak těch… méně čestných, bohužel.“ Znova ukázal nádherný meč. „K čemu tak dobrá ocel, když ji člověk nezakalí krví nepřítele?“

„To je pravda!“ vykřikl Ludvík skoro dychtivě a tasil svůj meč. Byl to starý prorezlý rapír, který by Severin zlomil přes koleno, kdyby chtěl.

„Schovej zbraň, chlapče,“ poručil starý muž možná až trochu moc chladným hlasem.

„Nebojím se, starče!“ vykřiknul Ludvík. Severin si uvědomil, že chlapec to možná trochu přehnal s pivem.

„Možná bys měl.“ Starý muž pomalu sáhl po jílci svého meče. Nechtěl mladíka zabít, to v žádném případě. Pokud by Ludvík dostal pořádně za vyučenou, rozhodně by to nebylo na škodu. Řekl si, že nějaká ta jizva by jej možná odradila od toho, aby se dal k armádě.

Jeho slova ale moc velký efekt neměla.

Mladík zrudl. „Vždyť já jsem skoro voják!“ vykřikl. „Muž Ferdinanda III., císaře Svaté říše římské, krále českého a uherského!“

Severin už toho měl dost. Viděl dost. Viděl, co dělají vojáci ve jménu milovaného panovníka. Tasil široký meč. Věnoval krátký pohled Hraběti. Viděl, jak mu zasvítily oči.

„Přestaňte!“ vykřikla Walburga. „Oba jsem vás považovala za rozumné muže! Přitom jste oba opilí ješitní hlupáci! To spolu chcete bojovat? Tady? Copak tahle země již neviděla dost krve?!“

Severin si nahlas povzdechl. „Omlouvám se… Jsem… unavený.“

Walburga přikývla. „Rozumím. Možná bys měl jít na lože. Možná bychom měli jít všichni.“ Vrhla přitom pohled na Ludvíka.

Konrád svého přítele uchopil za paži, aby nic neudělal. Tomu vypadnul ošklivý meč z ruky a s cinknutím dopadl na podlahu. Ludvík něco zamumlal, ale těžko říci, zda to byla slova omluvy.

„Můžeš spát tady.“ Walburga ukázala Severinovi ke zdi blízko u dveří. Nebyla to žádná sláva. Hromada slámy se starou vlněnou dekou. Byla to ale velká hromada slámy. Velká a měkká. Když si na ni Severin lehal, měl pocit, že je to ta nejpohodlnější postel, na jaké kdy spal. Zul si vysoké boty a postavil je vedle lůžka. Zachumlal se do deky i do svého pláště, aby mu nebyla zima. Odepnul si opasek s mečem a pistolí a položil jej vedle bot. Dýku si nechal pod pláštěm. Walburze věřil. Hurych byl zbabělec, ale jemu věřil také. Ludvík a Konrád byli hloupí, ale bezpeční. Ale Hrabě… Severin sice nevěřil, že by jej tajemný muž zabil ve spaní, i tak se ale cítil lépe s dýkou v ruce.

Rozhlédl se po místnosti. Walburga a Hurych měli postel se slamníkem vedle kamen. Eurosina měla svoje lůžko v rohu místnosti, co nejdál od ostatních, hned vedle koní. Ludvík a Konrád spali na lavicích u stolu. Hrabě zůstal sedět na svém místě ve tmavém rohu místnosti, zachumlaný do svého pláště.

Když se na něj Severin podíval, Hrabě na něj mrknul. Severinovi došlo, že Hrabě ví, že Severin svírá v ruce dýku. I on byl jistě ozbrojen. S úšklebkem na něj kývl a ulehl.

Pomyslel na mladou a krásnou Eurosinu a nepohodlně se zavrtěl. Kdy naposledy viděl takovou dívku?

Štěstí, že jsem tak vyčerpaný, pomyslel si. Jinak bych možná neusnul…

III.

Byl konec března, možná i začátek dubna, Severin si nebyl přesně jistý. Jenže počasí to, zdá se, nikdo neoznámil. Začátkem března bylo počasí ještě normální, alespoň tak to Severinovi přišlo. Sníh pomalu tál, dokonce občas ani nemrzlo, a když si rozdělal oheň, mohl starý muž docela klidně nocovat venku.

Ale pak? Zima znova udeřila, krutá a nemilosrdná jako válka. Severin nepamatoval, že by takový mráz zažil. Takovou vánici. Ale možná už byl jenom starý a slabý…

V noci jej opět trápily špatné sny.

Vracela se mu vzpomínka na malou usedlost, okolo které projížděl před nějakou dobou. Stavení bylo od Švédů vyrabované a vypálené, stejně tak stodoly. Na zemi viděl mrtvé krávy a kozy, které vojáci povraždili. Ano, byly to spíše zbytky mrtvých zvířat, protože hladoví vojáci snědli, co se dalo.

Ale mrtvá zvířata nebyla to nejhorší… Mrtvoly… Statný muž, zemědělec, nejspíš otec od rodiny ležel kousek od stavení s uťatou hlavou. V rukou pořád svíral motyku, snad se jí chtěl bránit proti píkám, mečům a mušketám. Kus od mužovy mrtvoly ležela mrtvá žena. Oblečení z ní někdo surově strhal. Když s ní Švédi skončili, podřízli jí dýkou hrdlo. U zdi domu byl malý chlapec a jeho ještě menší sestřička. Měli na těle spoustu bodných ran – někdo je asi pobodal dýkou. Oba byli stále přitisknuti k sobě a v jejich mrtvých očích se zračil strach.

Nejvíc byl ale Severin zděšen, když viděl malé děťátko, stále zabalené v plenkách, které leželo na zemi, mrtvé. Mrtvolku požíral pes s hnisajícím okem a vylysanou srstí. Severin psa zabil, ale to bylo všechno, co mohl pro pět mrtvých udělat. Země byla moc zmrzlá na to, aby se do ní dali pohřbít. A to tou dobou ještě ani nebylo tolik sněhu.

Pak začaly tyhle mrazy a vánice a sníh všechny ty hrůzy přikryl, bílý jako rubáš, co zakryje mrtvé tělo.

Na malou chvíli si Severin vzpomněl, jak, o mnoho mladší, kope hroby v blátivé zemi. Pršelo. A spousta lidí okolo něj rovněž kopala hroby. Znova ucítil ten odporný pach desítek mrtvých těl. A pach výkalů… Pach břišního tyfu… Tyfu, smrti a zoufalství. Judit… pomyslel si žalostně.

Na jeden život toho viděl až dost. Nebylo divu, že si přál, aby ten jeho skončil.

Probudil se. Teplo, které ucítil, jej překvapilo. Na malou chvíli si myslel, že je třeba mrtvý. Pak si ale uvědomil, kde nocuje. Ani nevěděl, jestli pro něj zjištění, že stále žije, bylo příjemné, či ne.

Všichni ještě spali, kromě Walburgy. Tlustá žena čile pobíhala okolo plotny a připravovala všem snídani.

A kromě Hraběte. Zdali tajemný muž spal, to Severin nedokázal říci. Měl sice zavřené oči, starý muž ale nepochyboval o tom, že má Hrabě dobrý přehled o tom, co se v místnosti děje.

„Dobré ráno přeji!“ prohlásila Walburga vesele, když viděla, že se starý muž probudil.

„Dobré ráno,“ zamumlal Severin rozespale. Vzpomínky, které se mu vracely ve snech, byly stále ještě moc čerstvé, neměl tedy moc dobrou náladu.

Starý muž se zvedl. Natáhnul si kožené boty a zapnul si plášť.

„Kam se chystáš?“ zeptala se s úsměvem Walburga, když si Severin zapínal opasek s mečem a kolečkovou pistolí.

„Vymočit se,“ opáčil starý muž poněkud nevrle a zmizel ze dveří. Nerad chodil kamkoli neozbrojený.

Venku pořád sněžilo. A byla hrozná zima. Možná dokonce větší než včera. Měl pocit, že nikdy nezažil takovou zimu.

Bořil se do hlubokého sněhu, který mu sahal nad kolena. Dopotácel se až ke stromům, jež rostly jen pár kroků od stavení, přesto Severina stálo hodně úsilí se k nim dostat.

Rozvázal si tkanici od kalhot a začal močit. Zatřásl se zimou a přál si, aby to všechno mohl nějak urychlit, což ale v jeho věku moc nešlo.

Najednou za sebou uslyšel kroky. Rychle se otočil.

Stál za ním Hrabě, vysoký, ve svém koženém kabátci a dlouhém černém plášti, s děsivýma světle modrýma očima.

„Přeji krásné ráno,“ zamumlal štíhlý muž a začal močit vedle Severina.

Severin znovu zatoužil, aby byl o něco mladší. Pak už by byl hotov.

„Zatraceně, to je počasí!“ zaklel Hrabě. „A to je šestého dubna… Bůh se nám vysmívá.“

„Nech Boha na pokoji,“ zamumlal Severin podrážděně a zavazoval si tkanici od kalhot.

Hrabě se uchechtnul. „Víš co, starče? Občas pochybuji, zda nějaký Bůh vůbec je.“

Tón, jakým to říkal, Severina urážel.

Hrabě se na něj podíval a ušklíbl se. „Podívej se okolo sebe. Myslíš, že tohle je Boží dílo? Boží záměr?“ Když Severin nic neříkal, pokračoval: „Viděl jsi toho, myslím, až dost, je to na tobě vidět. Jak můžeš pořád věřit, že to všechno je Jeho dílem?“

Starý muž chvíli nevěděl, co říci. „Nevím, možná žádný Bůh není. Ale dokud v něj člověk věří, zůstává mu naděje. Tady je možná všechno znetvořené a mrtvé. Ale mám pořád naději, že se s lidmi, o které jsem přišel, zase jednou někdy setkám. Někde. S mojí zesnulou ženou a dvěma syny, s matkou… Kdybych přestal v Boha věřit… zůstal bych sám. Nezbylo by nic než temnota… Tohle všechno není Boží dílo… ale Ďáblovo.“

Hrabě chvíli mlčel, skoro jako by na něj Severinova slova zapůsobila. Po chvíli se ale opět ušklíbnul. „Já radši nechávám Boha na pokoji a on nechává na pokoji mě… Ďáblovo dílo?“ Hořce se zasmál. „Kdepak, ten tvůj Ďábel je v lidech. V lidech, co věřili v Boha… Představ si malého chlapce, kterému někdo řekne, že Všemohoucí na něj dává pozor a splní mu všechny modlitby. A ten chlapec se modlí… a je jedno kvůli čemu… aby jeho malý bratříček nezemřel v kolébce, aby jeho otec nemusel do války, kde zemře. Aby jej nemlátili starší kluci, aby se zalíbil tomu či onomu děvčeti… Je jedno, za co se modlí, ale nikdo jeho modlitby nevyslyší… A on si po čase uvědomí, že není žádný Bůh… Že když nikdo nevyslyšel jeho modlitby, ani nikdo nepotrestá jeho hříchy… Nebude se bát někoho zmrzačit, zabít. Tohle, to není Ďáblovo dílo… Tohle je dílo chlapců, kteří moc věřili v Boha a v dokonalý svět…“

Severin chvíli mlčel. „Tím chlapcem…“ zamumlal po chvíli zastřeným hlasem. „Ten chlapec jsi ty.“

Hrabě se tiše uchechtl a rychlým krokem se vrátil do stavení. Severinovi to hlubokým sněhem na starých nohou trvalo o něco déle.

Když vešel dovnitř, opět ucítil to nádherné teplo. Hrabě už byl usazen zpátky na svém starém místě a tvářil se naprosto klidně, jako by se Severinem před chvílí ani nemluvil.

„Určitě budeš chtít snídani.“ Walburga se na Severina vesele podívala.

Starý muž pomalu přikývl.

„A…“ Tlustá žena na chvíli zaváhala. „Máš dozajista čím platit… Já vím, jsme všichni přátelé, přesto…“

Severin přikývl. „Chápu.“ Vytáhl pár měďáků a ty Walburze podal. Ta mu na oplátku podala vyřezávanou misku plnou ovesné kaše a k tomu kousek tvrdého chleba.

„Taky bych si dal misku té kaše,“ řekl Hrabě. Znělo to spíš jako rozkaz než jako žádost. „Vypadá to sice hrozně, ale člověk ve válce by si neměl vybírat.“

Walburga přikývla a podala mu druhou vyřezávanou misku. Hrabě jí hodil minci, tentokrát už ji však tlustá žena chytila.

Brzy nato se probudili i všichni ostatní a každý dostal ovesnou kaši, nikdo z nich už ale platit nemusel. Jsou pro ni skoro jako synové, pomyslel si Severin při pohledu na Ludvíka a Konráda. Anebo přinejmenším alespoň jako ti dva mrtví čeledíni.

„Já…“ Ludvík na Severina promluvil trochu ustrašeným hlasem. „Chtěl jsem… chtěl jsem se omluvit za to, jak jsem se tu včera choval… Byl jsem opilý a…“

Starý muž pomalu zavrtěl hlavou. „V pořádku.“

Chvíli bylo ticho, protože všichni hladově hltali kaši. Severin přemýšlel, jestli to je ta nejlepší, nebo nejhorší kaše, jakou kdy jedl. Byla to vskutku ta nejhorší, ale ve stavu, v jakém starý muž byl, mu přišla jako ta nejlepší…

„Co je vlastně dneska za den?“ zeptala se Walburga, snad proto, že chtěla, aby mezi sebou nějak mluvili. „Není neděle?“

Odpovědí jí ale bylo jenom ticho.

„Jo,“ kývl nakonec Hurych smutně. Severin přemýšlel, kvůli čemu je beznohý muž smutný právě teď. Je to kvůli jeho noze, kvůli válce, kvůli tomu, že tu Severina s Hrabětem nechce anebo je už prostě jenom unavený svým životem? „Myslím, že je,“ dodal neméně smutným hlasem.

Opět na chvíli zavládlo ticho.

„Je neděle,“ kývnul Hrabě, ale nic víc neřekl.

Po chvíli ticha opět promluvila Walburga. „Snad už se zlepší počasí. Je neděle… Už jsem dlouho nebyla v kostele…“

„Hospodin vidí tvůj hřích,“ ušklíbl se šlechtic. „I když… možná ne…“ Podíval se na Severina. „Víš, co jsem ti říkal o Bohu. Že je lepší nechat ho na pokoji. S církví to platí dvojnásob. Zvlášť v těchto nelehkých dnech.“

„Proč?“ podivil se Hurych. Bylo to poprvé, co na Hraběte promluvil s takovou… odvahou. Asi se mu nelíbí, že někdo uráží Boha, pomyslel si Severin. Ani mně se to nelíbilo. „Církev je přeci oporou chudých a trpících,“ dodal beznohý muž.

Hrabě na chvíli vypadal, že vyprskne smíchy. „Přišel jsi o nohu, nebo o rozum, starče? Církev vždycky v prvé řadě myslí spíš na peníze než na blaho lidu… A v těchto časech… nu, jak to tak říci…“

„Co?“ zeptala se Walburga tónem, jako by se trochu bála odpovědi.

„Inu…“ Hrabě zamyšleně pokrčil rameny. „Tahle válka… Mnoho prostých lidí si nedokáže uvědomit, že jejich trápení zavinily vladařské spory… A rádi by se pomstili za všechna ta příkoří. Ovšem proti švédské armádě nic nezmůžou, ani si netroufnou, tak co tedy? Obvinit Boha? Kdepak, i na to jsou prostí lidé moc velcí zbabělci. Kdo tedy stojí za jejich utrpením?“ Hrabě se na chvíli odmlčel, jako by čekal, že mu někdo z přítomných odpoví. Všichni ale mlčeli, takže pokračoval. „Ďábel… Prostí lidé obviní Ďábla. To on na ně přeci přivedl temnotu, válku a nemoci, to přeci Ďábel dělá, ne? Jenže… jak se Ďáblovi pomstít za jeho zločiny? Osobně jsem nikdy Ďábla neviděl, stejně tak nikdo z těch lidí… Kdo ví, možná ho hledali, aby se mu mohli pomstít, a nenašli ho… Anebo si ani netroufli pokusit se ho hledat? Ale co potom můžou dělat? Jak se jen mohou pomstít?“ Opět se odmlčel. „Ďábel je přeci mezi námi, řeknou si. Čarodějnictví a magie, to může za jejich špatné životy. Ale jak takové lidi odhalit? Nic není jednoduššího než mučit pár ustrašených žen kvůli doznání. Nic. Na to si troufne každý venkovan, každý kněz z každé malé vesničky… Ubohé ženy se přiznají, hranice se rozhoří a spravedlnosti je učiněno zadost, pročež si církev mne ruce, protože jejich ovečky jsou zase klidné, navíc většinou zkonfiskují majetek upálených. Kdepak…“ Hrabě se ušklíbnul. „S církví nechci mít nic společného.“

Severin mlčel a přemýšlel o tom, co právě slyšel. Hrabě má pravdu… uvědomil si chmurně. Nic není jednoduššího než obvinit pár ustrašených žen…

„O těch procesech jsem něco slyšel,“ řekl Hurych. „Všechny ty ženy nesly ďáblovo znamení. Důkazy prý byly usvědčující. Až pak byl proveden výslech a ty ženy se přiznaly. Tedy alespoň co lidi říkají.“

Hrabě se ušklíbl. „Uřízni člověku nohu a přijde o rozum.“ Pomalu zavrtěl hlavou. „I když ty jsi byl možná vždycky blázen.“

„Ale čarodějnice…“

„Nic takového není, hloupý starče!“ Hrabě zvýšil hlas. Vypadal tak děsivě. I Severin se v tu chvíli přistihnul, že jej Hrabě vylekal. A Hurych? Severin by se klidně vsadil, že starcovy kalhoty nezůstaly úplně suché… „Mluvil bys jinak, kdyby ti upálili tvoji tlustou ženu nebo tu tvoji pěknou neteř, co se schovává támhle vzadu. Ta holka, řekl bych, že ta by se přiznala hned. Ale tvoje žena?“ Podíval se na Walburgu zlověstným pohledem. „Tvoje žena je moc tvrdohlavá a statečná. Bylo by to hodně mučení… Ale nakonec by se přiznala. Nakonec se přizná každý.“

Eurosina se v tu chvíli tvářila ještě vyděšeněji než obvykle. Walburga byla bledá jako stěna a nějak se nezmohla ani na slovo. Zato Hurych zrudnul.

„Už dost!“ Asi by i vstal, aby svým slovům dodal na váze, jenže neměl nohu.

Hrabě s úsměvem přikývl. „Takové jsou čarodějnické procesy, starče.“

Chvíli bylo ticho. Nepříjemné ticho.

„Na čem to vlastně závisí?“ zeptal se Konrád svým přihlouplým hlasem. „Že nějakou ženu obviní z čarodějnictví?“

Severin napolo čekal, že Hurych řekne něco o „ďáblových znameních“, stařec už ale asi pochopil, že se nic nevyplácí říkat.

„Na ničem.“ Severin smutně zavrtěl hlavou. „Nezávisí to na ničem.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se tlustý mladík hloupě.

„Myslí to tak,“ promluvil Hrabě, „že na světě není žena, kterou by nemohli usvědčit z čarodějnictví.“

Nezdálo se, že by to Konrád pochopil.

„Byl jsem svědkem jednoho čarodějnického procesu,“ řekl Severin smutně. „Je to už dávno.“ Nevyprávělo se to snadno. „Byl jsem na mši. ‚Tělo Kristovo,‘ řekl kněz, pořád slyším ten hrubý, nepříjemný hlas… To řekl a vložil hostii do úst jedné mladé ženy. Ta ji chtěla spolknout, ale nešťastnou náhodou jí zaskočilo. Počala se dusit a celou hostii vykašlala na zem před sebe. Rozumíte, ona vykašlala Tělo Kristovo… To je přeci známka čarodějnictví, pomyslel si hned ten kněz. Vysvěcená hostie… To Ďábel v té dívce se začal při kontaktu s hostií dusit… Byl to velice chytrý muž, ten kněz…“ Dodal Severin ironicky. „Tu ženu mučili. A přiznala se. Opravdu, byla ve spolku s Ďáblem.“

„Taková náhoda!“ poznamenal Hrabě.

„Ale proč se přiznávala, když byla nevinná?“ Konrád opravdu nebyl z nejchytřejších. „Vždyť… vždyť to mohla vysvětlit, že jí jen zaskočilo.“

Spravedlivý vstane, i kdyby sedmkrát padl, vzpomněl si Severin na jedno přísloví z Bible. U inkvizice to ale asi tak úplně neplatilo. „Věř, že ta žena to zkoušela,“ kývnul Severin. „Církev už si umí vynutit doznání. Inkvizitoři… používají metody… Za život jsem toho viděl až moc, přesto si nedokážu pořádně ani představit, čím vším si ty ženy musely projít…“

Hurych se nepohodlně zavrtěl. Tentokrát to ale asi nebylo jen kvůli slovům, která padla. „Potřeboval bych…“ Zatvářil se smutně. „Ludvíku, mohli byste mi prosím pomoci?“

Ludvík přikývnul a hned s Konrádem pomohli starci vstát. Každý jej podpíral z jedné strany a pomohli mu přejít místnost a vyjít ven, aby mohl Hurych vykonat svou potřebu.

Hrabě se na to s opovržením díval. „To radši zemřít než žít takhle,“ zamumlal.

Severin si v duchu myslel něco podobného. Jenže on už tak pohrdal svým životem, takže by ani nemusel přijít o nohu, aby si přál zemřít.

„Teď si vzpomínám,“ promluvil Hrabě, „na ještě jedno absurdní obvinění z čarodějnictví. Chtěli byste o něm slyšet?“

Walburga a Eurosina se obě tvářily, že už nic slyšet nechtějí, i Severin měl pro dnešek podobných příběhů ažaž, ale nikdo nic neřekl.

„Není to tak dávno, co se to stalo,“ začal tedy šlechtic. „Osobně jsem u toho nebyl, tak jako Severin, ale vyprávěl mi to jeden dobrý přítel, kterému jsem věřil.“

„Jaký?“ Severin ani nevěděl, proč se na to ptá. Bylo mu ale zvláštní, že by měl šlechtic přátele mezi prostým lidem.

„Byl to mladý muž,“ odpověděl Hrabě s mávnutím ruky. „Sirotek, který pocházel z Benátek v Itálii, shodou okolností se dostal do mých služeb…“

„To zní jako docela zajímavý příběh,“ ušklíbnul se Severin. „Ten bys nám mohl radši povědět.“

Hrabě zavrtěl hlavou, na obličeji se mu při tom mihl zvláštní výraz. „O něm mluvit nebudu,“ namítl. „Je mrtvý.“ Zavrtěl hlavou. „Chcete slyšet to s tou čarodějnicí?“ Nečekal na odpověď a se svým obvyklým úšklebkem pokračoval. „Bylo to podobné jako tady ve starcově příběhu.“ S tím se podíval na Severina, který pohledem uhnul a hned se za to zastyděl. „Konala se mše,“ pokračoval Hrabě. „A jedna starší žena, která žila na samotě kus od vsi, byla už delší dobu vážně nemocná. A kdo by jí s její nemocí mohl pomoci lépe než Bůh? Modlit se doma evidentně nejde, proto se drahá stará žena sebrala a vydala se na cestu. Byla prý tak slabá, že neustále padala, plazila se a cesta jí trvala mnoho hodin, i tak se ale do kostela dostala. Ke kostelním dveřím zvládla dojít po dvou, hrdě, což bylo obdivuhodné. Jenže to nevydržela dlouho. Ve chvíli, kdy si smočila prsty ve svěcené vodě a pokřižovala se, se zhroutila na zem. A mnoho lidí to vidělo. Moudrý kněz si uvědomil, že Ďábel zase vztahuje svoje prsty na naše dobré venkovany, a jal se jednat. Ta žena už byla polomrtvá, když započal výslech, takže se brzy přiznala. Někteří lidé říkají, že už byla vlastně mrtvá, když ji pak upalovali.“

Walburga, bledá jako stěna, zavrtěla hlavou. „Už žádné takové příběhy.“

Hrabě zdvořile přikývnul. „Jak si její milost paní přeje.“

S tím se otevřely dveře a vešel do nich Hurych, podpírán oběma mladíky. Jak se tak Severin díval na starcovy kalhoty, usoudil, že se venku vše asi nezdařilo zcela tak, jak by si bývali přáli.

„Vida, vida,“ prohlásil Hrabě vesele. „Procesí se nám vrátilo.“

Hurych se ztěžka posadil na své místo a hlasitě oddychoval. Co je to za život, když člověka vykonání potřeby stojí tolik úsilí a ani to nezvládne bez pomoci? pomyslel si Severin ponuře.

Ticho v místnosti se starému muži nelíbilo a měl pocit, že by se mělo o něčem mluvit. Na chvíli ale nevěděl, co říct. Ta chvíle ticha, kdy přemýšlel, mu přišla jako věčnost.

Podíval se na Walburgu. „Vyprávěj nám něco o tom, jak tenhle hostinec vypadal. Předtím.“

Zdálo se, že Walburgu otázka potěšila. „Před válkou?“ zeptala se. „Nebo tak daleko, jak jen pamatuji?“

„Klidně tak daleko, jak jen pamatujete,“ usmál se Severin. Příběhy z dětství bývají většinou šťastné, a právě takové příběhy teď chtěl Severin poslouchat. Šťastné.

„Tenhle hostinec,“ začala Walburga spokojeně, „tím tedy myslím původní budovu, tu, co Paso… Švédi spálili. Tu budovu postavil můj děd již v roce 1552, i když někdy se říká, že to bylo v roce 1548, takže už je skoro sto let stará! Každopádně svého děda jsem nikdy nepoznala, zemřel rok předtím, než jsem se narodila. Narodila jsem se roku 1598, moje matka při porodu zemřela, takže mě vychovával jen otec a babička. I moje babička ale zemřela, když mi bylo pouze sedm let.“

Zatím to moc jako šťastný příběh nevypadá… pomyslel si starý muž. Spíše než šťastné vzpomínky mu to připadalo jako výčet všech lidí, co Walburze kdy zemřeli.

„Můj otec na mne byl hodný,“ pokračovala Walburga. „Vždycky mi říkal, že jednou bude tenhle hostinec můj a že bych si měla najít dobrého manžela. Bratr Jan – tatínek Eurosiny – byl totiž o čtyři roky starší než já a sotva v patnácti se přidal k vojákům a od té doby jsme jej moc nevídali… Byla jsem tehdy pohledná, když mi bylo tak čtrnáct let, spoustě pocestných a obchodníků, kteří naším hostincem prošli, jsem se líbila… Ale většina z nich hned ráno zmizela, aniž po sobě cokoli zanechali…“

„Nu, snad vedle peněz, které za tebe zaplatili,“ poznamenal Hrabě.

„V sedmnácti jsem porodila první dítě,“ řekla Walburga podivně zastřeným hlasem. „Ale zemřelo, ani ne čtrnáct dní staré.“

Šťastný příběh… Severin se hořce usmál. Skoro i ty čarodějnice se poslouchaly lépe.

„Ale pak,“ Walburga se usmála, „jednoho dne…“ Podívala se na Hurycha. „K nám do hostince přišel mladík. Tvrdil, že se učil kovářem. Jenže pak jeho otec utekl od rodiny, matka žalem zemřela. On neměl na splacení dluhů, takže musel utéct ze svého rodného města.“

Když to Hurych slyšel, nahlas si povzdechnul. Walburga mu asi připomněla staré, nepříjemné vzpomínky, málem již zapomenuté. Útěk jeho otce, smrt matky…

Tlustá žena si toho ale nevšímala a pokračovala. „Slovo dalo slovo a ten mladý kovář u nás strávil noc… Ale, na rozdíl od ostatních, on ráno neujel.“ Široce se na Hurycha usmála.

Ten unaveně přikývl. Asi nevěděl, co říct.

„Nu, co si budeme povídat.“ Walburga se zasmála. „Když to viděl otec, tak na Hurycha trochu tlačil, aby si mě vzal… To víte, silný, hodný chlap… Dcera už byla skoro dvacetiletá…“

„Panna už taky dávno nebyla,“ poznamenal Hrabě.

Walburga mlčela. Úsměv jí z tváře zmizel. Hurych vypadal, že se rozpláče. Eurosina v rohu místnosti ještě více vykulila své krásné zelenomodré oči. Konrád přihlouple zíral před sebe a Ludvík málem vyprskl smíchy. Výbuch smíchu se mu sice podařilo potlačit, přesto to na něm bylo vidět, že se málem rozchechtal.

Co se Severina týče, asi by se také zasmál, jenže už byl dost starý a rozumný na to, aby na sobě nedal nic znát. Jen on tedy vydržel sedět s kamennou tváří. Znovu si v duchu říkal, že by bylo dobré něco říci.

Obrátil se na Walburgu. „Nuže?“ zeptal se. „A jak to pokračovalo? Kdy jste se vzali?“

Tlustá žena se znova usmála. „Hurych u nás přečkal zimu. Vzali jsme se hned ten následující rok na jaře, začátkem dubna.“

Severin chvíli mlčel. „I teď je začátek dubna.“ Myslel si, že by to Walburgu mohlo potěšit.

Měl pravdu, tlustá žena se přímo rozzářila. „Inu, to je pravda!“ řekla skoro se smíchem. Vesele se obrátila na Hurycha. „Jak dlouho už jsme svoji?“

Beznohý stařec se na chvíli zamyslel, ale hned unaveně zavrtěl hlavou.

„Dvacet pět let!“ prohlásila Walburga vesele. „Tak na dalších dvacet pět!“ S tím všem nalévala na účet podniku pivo a všichni si připíjeli, kromě Hraběte, který nabízený korbel piva zdvořile odmítl.

Walburga se zhluboka napila a mluvila dále. „Otec byl rád, když mě viděl šťastnou, jenže bohužel ještě téhož roku na podzim zemřel na zápal plic.“

Vida, pomyslel si ponuře Severin. Zdálo se mi, že už dlouho v tom příběhu nikdo nezemřel…

„Ba, žili jsme si s Hurychem dobře,“ řekla Walburga podivně zastřeným a jakoby smutným hlasem. „Vždy tu byla spousta lidí, vždy bylo veselo…“

„Pořád tu byli ti muži, co přicházeli večer a odcházeli ráno?“ ušklíbl se Hrabě.

„Byla jsem vdaná žena!“ prohlásila Walburga, i když Severinovi přišlo, že to neznělo dostatečně uraženě, spíše vesele.

Hurych se znova zatvářil, jako by se měl rozplakat.

„Vdaná žena, nebo…“ Hrabě se zatvářil zamyšleně. „Nebo jsi prostě jen stárla… I když kdo ví, mnoho mužů na cestách by kolikrát vzalo zavděk i nějakým tím jehněčím masem, a to nejen k večeři…“

Ostatní jeho poznámku ignorovali.

„Jen jedna věc…“ Walburga zněla smutně. „Jen jedna věc byla špatná… A to děti… Ba, porodila jsem Hurychovi tři děti, jenže všechny se narodily mrtvé.“

„To mě mrzí,“ řekl Severin, sám až skoro překvapen, jak soucitně to znělo.

Walburga pomalu zavrtěla hlavou. „Jakub a Řehoř byli sirotci,“ řekla. „Jeden obchodník je vzal do svých služeb jako malé chlapce, jinak by zemřeli hlady. Jakubovi bylo sedm let… Řehořovi teprve pět… Ten obchodník se stavoval u nás. Stěžoval si, že obchody nejdou, že nemá chlapce jak uživit. A ptal se, jestli se tu já s Hurychem necítíme osaměle. ‚Měli by se tu dobře,‘ řekl mi. ‚Čtyři stěny, strop a každý den něco do žaludku. Ty bys pro ně byla jako matka, on jako otec…‘ Co jsme mohli dělat?“ Walburga se usmála. Byl to ale smutný úsměv. „Byli to oba pracovití chlapci… Vlastně už muži, když… když nám je vzala válka…“ Walburga zavzlykala. „Jakub měl děvče ve vsi nedaleko odtud,“ dodala se slzami v očích. „To je ale už taky mrtvé…“

„To mě mrzí,“ zopakoval Severin.

„Možná jsou tam nahoře spolu,“ zamumlala Walburga s nadějí v hlase. „Jakub se svým děvčetem, Řehoř, můj otec, babička i matka a dědeček, co to tu postavil…“

Hurych si znovu nahlas povzdechl.

„Čekají tam na nás…“ zamumlal Severin nepřítomným hlasem. Myslel při tom na svou manželku a své dva syny.

Walburga zavrtěla hlavou. „Nejsme na světě sami.“ Pokusila se o úsměv a pohlédla na Hurycha. „Pořád máme jeden druhého. Máme tu naši neteř.“ Usmála se na Eurosinu. „Tady Ludvík a Konrád jsou taky moc milí mládenci, klidně by u nás mohli zůstat. A vy, pane,“ obrátila se na Severina „Taky vypadáte jako moc milý člověk.“

Hrabě se nahlas uchechtl.

Na Walburze byly na chvíli vidět rozpaky, že jej nezmínila. Ale aspoň bylo jasné, co si tu o něm všichni myslí. Hrabě ale nevypadal, že by ho to nějak trápilo.

„Radši piju víno,“ prohlásil najednou. „Ale to vaše pivo nevypadá až jako taková břečka, jak bych čekal… Klidně bych si jeden korbel dal.“ Natáhl ruku k Walburze. Neučinil ale žádný další pohyb, takže tlustá žena musela vstát a pro pivo mu dojít. „Děkuji,“ řekl naoko zdvořile, když mu korbel podala. Hodil Walburze měďák. Tentokrát mince zase spadla na zem.

„A co vy pane?“ Walburga se na Severina mile usmála poté, co zvedla minci ze země. „Nechtěl byste nám povědět svůj příběh? Nyní, když jste odpočatý?“

„Můj příběh…“ zopakoval Severin tichým, smutným hlasem. Znova si vzpomněl na sebe, coby mladšího muže, jak kope tři hroby v blátivé zemi. Pršelo. Jeden hrob byl velký, pro dospělého člověka, ale ty dva druhé… Hroby pro malé děti… Jako by znova ucítil odporný pach mnoha hnijících mrtvol a výkalů. Nahlas si povzdechl. „Jestli mám ten příběh vyprávět… budu potřebovat k pití něco… silnějšího než tohle pivo.“

IV.

„Tohle by šlo.“ Severin se pousmál, když mu Walburga podala lahev s pálenkou. Hurych se sice netvářil moc nadšeně, že o pálenku přijde, nic ale neřekl. Severin odzátkoval lahev a napil se. Ucítil pálení v hrdle, až se zašklebil. Už dlouho nic tak silného nepil. „Inu, dobré,“ kývnul, stále s trochu zkřivenou tváří.

Walburga se usmála. „Tušila jsem, že vám bude chutnat. Tak se nyní pusťte do vyprávění!“

Severin si povzdechl a znova se napil. Pálenka už se mu nezdála tak silná. „Narodil jsem se v Praze,“ začal. „Už hodně dávno.“ Hořce se usmál. „Můj otec byl žoldák. Nikdy jsme nebyli moc bohatí…“ Vlastně… byli dost chudí. Zvláště, když jeho otce zabili – tou dobou bylo Severinovi sotva osm let. Jeho matka se pak živila jako děvka, ale o tom Severin mluvit nechtěl. „Otec zemřel, když mi bylo asi sedm nebo osm let,“ řekl. „Matka říkala, že můj otec padl v bitvě. Jako hrdina. Spíš bych ale věřil tomu, že si při nějaké potyčce v krčmě zvolil špatného protivníka.“ Starý muž pokrčil rameny. „Vlastně už si na otce skoro vůbec nepamatuji. Na jeho tvář…“ Pomalu zavrtěl hlavou.

„Tak to mě mrzí,“ zamumlala Walburga, i když se ta ztráta udála před více než půlstoletím.

„Matka měla co dělat, aby mě pak uživila,“ pokračoval Severin. O tom, že byla děvka, neřekl ani slovo. „Aspoň jsem neměl žádné sourozence,“ dodal. „Musela živit jen nás dva. Matka chtěla, abych měl nějaké pořádné živobytí, abych se nestal vojákem…“ Ale přesně tím se nakonec stal… Hořce se usmál. Jeho matka se vyspala s kovářem, tesařem, krejčím a mnoha dalšími řemeslníky, aby jej vzali do učení. Dlouho také přemlouvala jednoho kněze, aby Severina naučil číst a vzdělal ho alespoň trochu v historii, geografii a v teologii. Severin se zamyslel, jestli i s ním se jeho matka vyspala. Byla to hezká žena, pomyslel si. Tedy alespoň co pamatuje. Stačilo by to ale na to, aby kněz porušil svou přísahu? „Byl jsem v učení u spousty řemeslníků,“ řekl. „Ale u žádného z nich jsem dlouho nevydržel. Pravda, u kováře mě to docela bavilo a naučil jsem se vykovat hřebík, podkovu nebo obruč na sud a okovat koně, ale víc nic. Tehdy za mnou přišel jeden muž. Tvrdil, že byl přítelem mého otce. Taky to byl žoldák. Řekl, že je načase, aby ze mě udělal chlapa. Že by to tak chtěl můj táta.“ Byl to zvláštní muž, jak se Severin pamatoval. Měl hromadu jizev, i v obličeji, chybělo mu půl pravého ucha, spousta zubů, dva nebo tři prsty, a hlavně pravé oko, přes které nenosil žádnou pásku. Nezakrytá díra do jeho hlavy mnoho lidí děsila, chlapci Severinovi se ale zvláštním způsobem líbila. „Nejdřív mě učil šermovat s klackem a po nějaké době mi do ruky vložil opravdový meč. Měl jsem pocit, že je to můj nejlepší den v životě.“ Severin si nahlas povzdechl a napil se. „Bylo mi deset, dalo se to čekat. V tu chvíli jsem nechtěl nic jiného víc než se stát vojákem, tak jako můj otec a jeho přítel. Tou dobou jsem netušil, jak moc to mojí matce ublíží. Každé ráno jsem jí tvrdil, že jdu za kovářem, a zatím jsem chodil za tím žoldákem a učil se od něj všechny jeho bojové taktiky, čestné i nečestné…“ Znova se napil. „Když mi bylo čtrnáct nebo patnáct… Utekl jsem z domova. Abych mohl být vojákem. Byla to ta nejhloupější věc, co jsem kdy udělal.“

„Tak jako my,“ vydechnul Ludvík.

Severin by jej v tu chvíli udeřil. Největší chyba v jeho životě a ten mladík jej za to bude obdivovat?

„Matku jsem od té doby neviděl.“ Severin se napil. „Slyšel jsem, že zemřela žalem.“ Znova se napil. Měl by už být opilý. Proč tedy nic necítil? Byla to taková chyba, kterou tenkrát udělal. „Pořád mě kvůli tomu trápí svědomí. Byl jsem tehdy tak nerozumný…“

Hurych se zatvářil soucitně. „Kdo z nás může říct, že byl ve svých patnácti letech moudrý nebo rozvážný?“

„Mnozí nezabili svou matku…“ Severin se znova napil. Ten příběh se mu vyprávěl špatně. Nechtěl ten příběh vyprávět. Ale Walburga si tu před ním vylila srdce, tak neměl jinou možnost…

„Prosím…“ Ludvík zněl dychtivě. „Pokračujte.“

Severin si povzdechl. Měl chuť se sebrat. Odejít pryč, klidně zahynout v mraze. Na matku se mu dařilo poslední dobou nemyslet. Doteď…

Přesto zůstal. Řekl si, že třeba když Ludvíkovi vypoví celý svůj příběh, mladík si to rozmyslí, vrátí se domů a prožije poklidný život. Když se Severin podíval do tváře Konráda, viděl, že tlustý hoch už začíná váhat.

Když nezachráním oba, tak alespoň jednoho, pomyslel si. „Být vojákem mi přišlo… krásné,“ pokračoval zamyšleně. „Tedy alespoň zpočátku. Posedával jsem se žoldáky v krčmách, poslouchal jejich příběhy, občas mi některý z nich zaplatil něco k pití, nebo dokonce nějakou děvku. ‚Kdepak,‘ říkal jsem si. ‚Být voják je krásné.‘ “ Ušklíbl se. „Než jsem viděl bitvu.“

Hrabě se tiše uchechtl, jako by tím ale dával Severinovi za pravdu. „Jaká byla tvoje první bitva, starče?“ zeptal se.

Severin zavrtěl hlavou. „Nebyla to vlastně ani moc bitva… Jen jsme dávali za vyučenou skupince lapků. Jeden obchodník už měl dost toho, jak přepadávají jeho vozy, tak si zaplatil asi sto žoldnéřů, aby si s loupežníky poradili. Těch lapků bylo asi jenom třicet.“

„Tak to jste museli vyhrát!“ prohlásil Ludvík odhodlaně.

Severin znova zavrtěl hlavou. „Přesila není vždycky to hlavní.“

„Cože?“ podivil se Ludvík. „Vždyť vás bylo víc než třikrát tolik.“

Hrabě se usmál. „Hlavní není přesila, ale bitevní plán.“

„Plán.“ Ludvík to slovo vyplivl. „Třicet proti stovce. Třicet proti tisícovce. Třicet proti stovce tisíc… Kde je nějaký bitevní plán pak?“

Hrabě se ušklíbl, ale nic neříkal.

I Severin mladíka ignoroval. „Bylo rozhodnuto, že zaútočíme v noci,“ pokračoval ve vyprávění. „Mě a dalších pár hochů večer poslali, abychom se vydali na výzvědy a obhlídli jejich tábor. Uměl jsem se plížit. Ale ti druzí?“ S povzdechem zavrtěl hlavou. „Lapkové je chytili. Když viděli, že jsou ozbrojeni, jednoho po druhém podřezali a obrali je o všechny jejich cennosti.“

„A co se stalo s tebou?“ zeptala se Walburga.

„Se mnou?“ Severin se hořce usmál. „Já zůstal schovaný v keři a třásl jsem se strachy.“ Čas se nikdy nevlekl tak pomalu a Severin nikdy nezažil takový strach. Po celou dobu, kdy v tom keři ležel, se modlil, aby už byla noc a zbytek vojáků zahájil útok. Ale co když na nás čekají? Říkal si pořád. Co když nezaútočí, dokud se zvědové nevrátí? „Když zbytek naší žoldácké armády viděl, že se nevracíme, poslali pár dalších zvědů, kteří už byli úspěšnější. Já je ze své skrýše v keři viděl, ale lapkové ne. Váhal jsem v tu chvíli, jestli se mám pokusit se k nim doplížit a utéct s nimi.“

„Já bych to udělal,“ vyhrkl Hurych. „Já bych se o to pokusil.“

Severina to nepřekvapilo. Hurych byl zbabělec. Ale to byli mnozí. „Spousta lidí by to udělala.“ Severin se při těch slovech zadíval na Ludvíka, mladíkovi ale jeho narážka nedošla. „Jenže přítel mého otce mě vychoval dobře. Tedy dobře na vojáka. Když se ty a zbytek armády dostanete do úzkých, nikdy nesmíš myslet jen na sebe. Nikdy nesmíš kvůli svojí sobeckosti ohrozit životy ostatních. Správný voják se obětuje pro svůj oddíl. A tak jsem tam zůstal ležet a čekal.“ Severin se podíval na výraz Hraběte, který ho svým pohledem urážel. „Co bys udělal ty?“ obořil se na něj.

„Já?“ Hrabě se ušklíbl. „Já bych se hlavně neschovával v tom keři. Kdyby dostali moje kamarády, bojoval bych za ně.“

„Pak by tě zabili,“ poznamenal Severin.

Hrabě zavrtěl hlavou. „Kdepak. Mě nikdy nikdo nezabije.“

Severin chvíli mlčel a pak pokračoval. „Když jsem viděl, jak se zvědi zase plíží pryč… To bylo nejtěžší. Třásl jsem se v keři a plakal jsem, každý kousek mě za nimi chtěl běžet. Ale vydržel jsem to. Tehdy… tehdy v tom keři jsem měl pocit, že jsem doopravdy dospělým mužem.“

Podíval se na výrazy svých posluchačů. Ten příběh se jim líbí… uvědomil si. Trochu jej to potěšilo. Napil se a znova začal vyprávět, skoro z toho měl dobrý pocit.

„Netrvalo to dlouho,“ pokračoval, „a padla tma. Lapkové sice postavili hlídky, ale ne pořádně. Naši muži je obklíčili, sevřeli je mezi sebe. Pak zaútočili a všechny je povraždili.“ Severin se na chvíli odmlčel. „Tehdy jsem poprvé zabil.“

Hrabě obdivně přikývl. „Ty jsi poprvé zabil muže v patnácti?“

Severin kývl. „Kdy jsi ty zabil poprvé?“

„Já?“ Hrabě se ušklíbl. „Já nikdy nikoho nezabil.“ Chvíli mlčel a pak se zachechtal. „Ne, to byl vtip. Bylo jich hodně… Až moc.“ Najednou nezněl tak vesele. „Prvního?“ zopakoval. „Prvního jsem zabil někdy v šesti nebo v sedmi letech…“

„V šesti nebo v sedmi letech?“ zopakoval Severin pobaveně. „Jak se ti to povedlo?“

Hrabě pokrčil rameny. „Byl opilý. Hodně opilý.“

Severin se na chvíli zamyslel. „Takže ty jsi zabil v šesti nebo v sedmi letech hodně opilého muže? Dost zajímavé dětství na šlechtice.“

„Byl jsem nejmladší ze čtyř synů a dvou dcer hraběte Fridricha Deyma,“ odpověděl štíhlý muž. „Nikdy se mi nikdo moc nevěnoval. Spoustu času jsem trávil s vojáky. S muži mého otce. Tenhle voják… opil se, nadával mi a já si to nenechal líbit. A on si zase nenechal líbit to, že ho uráží malý kluk. Asi by mě byl zabil.“ Hrabě pokrčil rameny. „Co jsem měl dělat. Otec se to nikdy nedozvěděl, myslel, že to udělal některý z jeho vojáků. Inu, co naplat… Tak už nám konečně pověz, jak jsi zabil svého prvního lapku.“

Severin pomalu přikývl. „Strhla se bitva, i když to vlastně moc ani bitva nebyla. Jeden loupežník ustupoval ke keři, protože si myslel, že tam poblíž nikdo není… Vyskočil jsem z keře s bojovým pokřikem. Myslel jsem, že jak vyskočím, probodnu ho. Jenže mi to nevyšlo. Ruce i nohy jsem měl jako dřevěné… Je lehké si představovat, že někoho zabijete. Tady, v bezpečí.“ Severin pomalu zavrtěl hlavou. „Ale pak, když dojde na věc… Není to zdaleka tak snadné. Nakonec jsem vyhrál, to ano, ale jen proto, že ten lapka už byl zraněný a unavený.“ Severin se odmlčel. „Ale vyhrál jsem. Byl jsem z toho tenkrát celý rozklepaný a nejradši bych se sebral a vrátil se domů k mámě. Ale pak…“ Odmlčel se. „Večer v hostinci za mnou přišel jeden ze žoldáků a povídá mi: ‚Vedl sis dobře. Myslím to s tím keřem, žes neutekl. A i ten boj. Chlapče, seš po tátovi.‘ Zaplatil mi pití. ‚Ten tvůj meč už má, koukám, to nejlepší za sebou,‘ řekl mi taky. Měl pravdu. Můj první meč byl kus starého rezavého železa, který se dal sotva nabrousit… Ten žoldák mi vložil do ruky nový, pěkný meč. ‚Patřil tomu lapkovi, cos ho zabil,‘ řekl mi. ‚Určitě ho sebral nějakému velkému pánovi. A tys zabil jeho, takže ti ten meč po právu náleží.‘ Ten meč…“

Severin tasil meč z pochvy. Byl starý, to ano, ale pořád v dobrém stavu. Ne tak nazdobený jako meč Hraběte, ale to meč být nemusí. Ten žoldák měl pravdu, pomyslel si Severin. Lapka ho určitě sebral nějakému velkému pánovi.

„To je tenhle meč?“ zeptal se Ludvík a se zaujetím si prohlížel Severinovu zbraň.

Starý muž přikývnul.

„Vy máte jeden meč už… tak dlouho?“ zdálo se, že tomu mladík nemůže uvěřit.

Severin s úsměvem kývl. „Ano. Mám jeden meč už víc než čtyřicet let. Ale nikdy jsem neměl pocit, že bych potřeboval lepší.“

„Takže vy jste nakonec zůstal žoldákem?“ zeptala se Walburga. „Pokračujte, prosím.“

Severin přikývl a napil se. „Když jsem měl ten meč a popíjel jsem tam s ostatními vojáky… strach se vypařil. Najednou jsem cítil hrdost, jako bych těch lapků pobil tucet. Jak mi platili další a další pití, stával se ten mrtvý loupežník mnohem větším, silnějším a lepším bojovníkem.“ Severin se pousmál. „Bezostyšně jsem lhal, ale ostatním žoldákům se to líbilo. Smáli se a vybízeli mě, abych pokračoval… A to se mi zalíbilo.“ Hořce se usmál. „Sláva. V tu chvíli jsem nechtěl nic víc. Nadobro jsem se stal vojákem.“

„Já nikdy nikoho nezabil,“ zamumlal Ludvík jaksi zahanbeně.

„A ani nikoho nezabiješ, dá-li Bůh,“ odsekl Severin. Mladík na to nic neřekl, vypadal, že už má dost Severinova poučování. Starý muž tedy po chvíli zase pokračoval ve vyprávění. „Další bitva, kterou jsem viděl… nu, nebyla to vlastně zase ani bitva… Zbytek najaté žoldácké armády pronásledoval lapky, co se rozutekli po lesích. Už nás nebylo tolik – pár mužů bylo v první bitvě zraněno, dva byli zabiti, ale spousta se jich vydala domů, takže nás zůstalo asi padesát. Jednoho po druhém jsme je pobili a dostali štědře zaplaceno. Utratil jsem ty peníze tenkrát hlavně za pití, občas za nějakou děvku… Taky jsem si koupil kyrys, myslel jsem si, jak se mi bude do bitvy hodit, ale pak jsem zjistil, že brnění je nepohodlné a člověk se v něm nemůže pořádně pohybovat… A volnost pohybu mi, když bojuju, přijde nejdůležitější.“

„To taky je,“ přikývl Hrabě.

„Jako kovář jsem taky ukoval pár kusů brnění,“ řekl Hurych. „A myslím si, že brnění je dost důležité, člověk se nemůže vyhnout všem ranám.“

„Pomalý člověk ne,“ kývnul Hrabě. „Ale myslím si, že ty jsi neviděl moc bitev.“

Hurych na to nic neřekl. Severin s ním ale v duchu souhlasil. Velký a těžký muž jako on by byl vděčným terčem pro mnoho útoků. Bylo to ale jedno, Hurych nikdy bitvu neviděl, do žádné se už bez nohy ani nikdy nepodívá. A i kdyby se podíval, nejspíš by se pomočil strachy.

„Poté, co jsem už jednomu člověku život vzal, přestal jsem se zabíjení obávat,“ pokračoval Severin. „Jenom při tom pronásledování těch zbylých lapků jsem zabil dva další muže. Bojoval jsem dobře a s každým vybojovaným soubojem jsem byl ještě o něco lepší. Když mi bylo tak pětadvacet, neznal jsem nikoho, kdo by se mi vyrovnal.“

Hrabě se ušklíbl. Severinovi bylo jasné, že on má ten pocit také, jenže zjevně nejen ve svých pětadvaceti. Dost možná má ten pocit od svých šesti nebo sedmi let, kdy zabil prvního muže, až doteď, pomyslel si Severin.

„Kdepak,“ pokračoval. „Být žoldákem… měl jsem pocit, že nic lepšího mě nemohlo potkat. Když jsem se doslechl, že moje matka zemřela… chtěl jsem toho nechat, ale pak jsem si uvědomil, že tím jí život nevrátím. A že už alespoň nemusím mít výčitky, že se někde doma trápí. Měl jsem velkou výhodu, že tou dobou nebyly žádné války. Platili si mě obchodníci, abych zabíjel lapky nebo doprovázel jejich kupecké karavany, platili si mě šlechtici, abych jim pomohl v jejich soukromých sporech s jinými šlechtici… Platili si mě různí velmožové, abych jim dělal osobního strážce. Občas mi někdo zaplatil, abych v temné uličce podřízl někoho jiného. Nic těžkého. A všechno dobře placené. Taky jsem vybojoval nespočet soubojů s jinými žoldáky v nočních ulicích. Strávil jsem tak… mnoho let svého života. Pak se ale jednoho dne pár šlechticů rozhodlo, že nejsou spokojeni s císařem, a vyházeli z okna pár jeho konšelů. A tím to začalo. Stavovská armáda mi dobře zaplatila, takže jsem za jejich věc pozvedl meč. Bojoval jsem pod Kryštofem Harantem a táhnul jsem s ním až na Vídeň.“ Hořce se usmál. „Aspoň jsem se taky někam podíval. Byl jsem i na Bílé hoře, ale tam to nestálo zanic. Měl jsem bojovat v zálohách, jenže podle mě ani k žádné bitvě nedošlo. V jednu chvíli jsem si ostřil meč a v druhou chvíli se všichni dávali na útěk. Nepřítele jsem sotva zahlédl. Tehdy skončila moje vojenská kariéra.“

„Proč?“ Hrabě se ušklíbl. „Bylo to snad žalem, že milované stavovské vojsko bylo poraženo? Já si vždycky myslel, že žoldákům to je jedno.“

„Mně to jedno bylo,“ mávnul rukou Severin. „Vojenské kariéry jsem nechal kvůli ženě, kterou jsem poznal pár let před bitvou, po ní jsme se ale rozhodli usadit.“

Hrabě jej ignoroval. „Rod Deymů ze Stříteže české stavy podporoval. Pár mých starších sourozenců kvůli tomu muselo opustit zemi. Ale co z toho, aspoň jsem něco zdědil. Tedy na čas. Škoda, že neodešel i můj starší bratr Václav, dědil bych víc…“

„Ta žena…,“ pokračoval Severin. „Jmenovala se Judit. Měla kaštanové vlasy a velké hnědé oči…“

„Netušila jsem, že jste měl ženu,“ zamumlala Walburga.

„Měl.“ Severin si znova vzpomněl na mladšího muže, který za deště kope v rozbahněné zemi tři hroby. Napil se. „Kvůli ní jsem se zřekl násilí a zabíjení. Usadili jsme se v Praze. Neměli jsme moc peněz, protože jsem nebyl moc dobrý kovář… Judit sloužila v domě u jedné bohaté paní, takže jsme se nějak uživili. Později jsme měli dva syny – Sebastiana a Tobiáše.“ Severin se musel usmát. Byla to příjemná vzpomínka. Zároveň ale tak… tak smutná. „S Juditou jsme chtěli, aby měli pořádný život, tak jsem se domluvil s jedním mnichem, aby je naučil číst a psát. Byli to chytří chlapci… Jenže…“ Severin se odmlčel.

Na chvíli bylo v místnosti hrobové ticho.

„Prosím,“ řekla po chvíli Walburga se zatajeným dechem, „pokračujte.“

Severin pomalu zavrtěl hlavou. „Nikdy jsme neměli moc peněz, chlapci měli pořád hlad.“ Napil se. „Přemýšlel jsem, co bych mohl udělat, abych jim vydělal na jídlo, na pořádné oblečení… A pak ta možnost přišla…“ Odmlčel se. „Když jsem si Juditu vzal a narodili se nám synové, přísahal jsem před Bohem, že se zřeknu násilí… Jenže pak přišla ta nabídka. Bylo to asi sedm let po Bílé hoře, týkalo se to menšího oddílu císařských vojáků, který dezertoval někdy po bitvě u Desavy. Ten oddíl dobyl tvrz nedaleko od Prahy, kde se opevnili. A bohatí muži a šlechtici začali shánět armádu žoldáků, která by se s nimi vypořádala. Protože dezertéři byli zkušení a nebezpeční vojáci, a navíc měli výbornou pozici, byla jejich nabídka vskutku štědrá. A moje rodina potřebovala peníze. A tak jsem znova pozvedl meč.“ Severin si povzdechl. „Dezertérů byla necelá stovka. Tvrz drželi i s jejím původním obyvatelstvem – tedy se služebnictvem a manželkou správce tvrze. Samotného správce tvrze, nějakého hodně nízkého šlechtice, podřízli a jeho mrtvolu pověsili z hradeb.“

„Ale proč?“ Hurych se zatvářil nechápavě. „Proč by se vůbec dezertéři pokoušeli obsadit nějakou tvrz? Vždyť museli vědět, že budou poraženi.“

Hrabě pokrčil rameny. „Řekl bych, že dezertovali a pak utíkali domů na jih přes České země. Ze severu je pronásledovala část císařské armády a z jihu druhá. Mohli se pokusit rozprchnout se po Českých zemích a třeba by se někomu podařilo přežít… Nebo se opevnit na nějakém dobrém místě a pokusit se vyjednat si podmínky.“

Severin přikývl. „Tak nějak to bylo, ale mě tehdy okolnosti moc nezajímaly. Řekli mi, kde a proti komu mám bojovat, zaplatili mi. Nic jiného mě nezajímalo.“

„Vždycky se mohli vrátit a prosit o milost,“ poznamenal Hurych.

„Nemohli.“ Hrabě s úšklebkem zavrtěl hlavou. „Dezertér musí být popraven, vždycky to tak bylo a vždycky to tak bude. Leda by těch dezertérů bylo tolik a byli v tak dobré pozici, že by si mohli vyjednat podmínky. Kolik že jich bylo? Stovka? Docela dost mužů. Kolik bylo vás?“

„Páni dali dohromady asi pět stovek žoldáků a veteránů,“ odpověděl Severin. „Jenže neměli ani v nejmenším v plánu vyjednávat. Dezertéři při svém pochodu vypálili a vyrabovali pár vesnic, vedle toho si čeští páni nechtěli ještě více rozhněvat císaře. A tak jsme se utábořili před branami tvrze. Kapitán vojska rozhodl, že hlavní útok na hradby zahájíme toho večera. Ale nebyl to jeho jediný plán – zatímco měla jeho hlavní síla útočit na bránu, pár mužů dostalo za úkol tvrz obejít, z nestřežené strany se pokusit vyšplhat po hradbách a zapálit uvnitř tvrze, co se dá. Pevnost měla totiž kamenné hradby, ale to bylo všechno. Stáje i všechny budovy uvnitř byly dřevěné. Nikdo nečekal, že muži, kteří pod rouškou tmy přelezou hradby, přežijí, proto jim bylo nabídnuto víc peněz. Tou dobou jsem už sice nebyl nejmladší, ale pořád jsem byl dost zdatný… A potřeboval jsem peníze, takže jsem se přihlásil. Zadní hradba tvrze byla už dost stará a malta byla místy vydrolená, takže mezery mezi kameny byly dost velké na to, aby se dalo po zdi vylézt jako po žebříku. Spolu se šesti dalšími muži jsme vyšplhali takřka nepozorovaně, ale když jsme stanuli na hradbách, pár obránců si nás všimlo a zaútočilo na nás. Nebyli jsme moc ozbrojeni, aby se nám dobře lezlo, měli jsme jenom dýky, takže boj to nebyl lehký. Všechny zabili… kromě mě. Když jsem zůstal na zadních hradbách sám – zbytek mužů pořád urputně bojoval o přední bránu – slezl jsem z hradeb, kde byly narovnané pochodně. Než se ke mně stačili obránci dostat, všechny ty pochodně jsem zapálil a naházel je do jednotlivých domů a na střechy. Podařilo se mi pak uprchnout, vylezl jsem na hradby a skočil z nich.“ Severin se pomalu napil. Popisovat vybojované bitvy je mnohem jednodušší, než mluvit o svých mrtvých blízkých…, uvědomil si. „Sice jsem si při pádu zlomil nohu, ale podařilo se mi odtamtud dostat. A ta noha se zahojila dobře, ani o tom dneska nevím.“

„Vskutku hrdinský čin!“ Ludvík vypadal, že to myslí vážně. Úplně mu zářily oči.

V duchu vidí sám sebe, jak leze na ty hradby, sám bojuje s obránci a zapaluje budovy uvnitř, pomyslel si Severin chmurně. „Zas tak velký hrdinský čin to nebyl.“ Starý muž pomalu zavrtěl hlavou. „V těch plamenech zahynulo mnoho dezertérů, bohužel i nevinné služebnictvo z tvrze.“ Severin vždycky přemýšlel, jestli to byla ta nejhorší věc, jakou kdy udělal. To, nebo když opustil svou matku… „Vydělal jsem si spoustu peněz,“ řekl. „Ale Bůh mě za moje hříchy potrestal…“ Hlas se mu zlomil a musel se znova napít. „Přišla epidemie tyfu a…“ Lahev už byla pomalu prázdná. „Když jsem se vrátil domů do Prahy, Judit mi řekla, že Sebastian zemřel na tyfus té noci… Tobiáš pořád žil, ale zmítal se v horečkách. Vždyť mám dost peněz na nejlepšího léčitele, uvědomil jsem si a vydal jsem se jej hledat. Měl tou dobou napilno, protože nemocných bylo po celém městě hodně. Když přišel k nám domů, byl unavený a bledý. V jednu chvíli si prohlížel Tobiáše, pak se skácel na zem a začal zvracet. Ihned mi došlo, že i on má tyfus. Chytil jsem ho a vytáhnul jsem jej na ulici. Ale nevěděl jsem, co s ním mám dělat, nechal jsem ho tam ležet.“ Severin se napil. „Toho večera onemocněla i Judit.“ Lahev byla prázdná. „Nemoc už asi měla v sobě, ale nějak ji dokázala potlačit, když se starala o naše syny. Ale jak jsem přišel já…“ Starý muž pomalu zavrtěl hlavou. „…Tobiáš zemřel ještě té noci, Judit až za rozbřesku.“

Chvíli bylo hrobové ticho.

„To mě mrzí,“ řekla smutně Walburga. „Už jsou v nebi, s Bohem.“

Severin pomalu přikývl. „Jako omámený jsem se vydal sehnat hrobníka a kněze, aby zesnulým udělil alespoň poslední požehnání. Na ulici jsem překročil mrtvolu toho léčitele, zemřel na tom samém místě, kde jsem ho nechal ležet…“ Severin si nahlas povzdechl.

„Zemřít na tyfus nebo na nějaké jemu podobné nemoci je nejhorší,“ řekl Hrabě, dokonce i v jeho hlase zazníval jakýsi soucit. „I ten nejváženější a nejsilnější muž ztratí všechnu svou čest, když se zmítá v horečkách v posteli, ležící ve vlastních výkalech.“

„Kněz byl milý člověk,“ pokračoval Severin, slova Hraběte tak nějak ignoroval. „Šel se mnou až na pohřebiště, kde jsem se pustil do kopání hrobů. Pršelo. A byla zima, i když bylo léto. Vykopal jsem tři hroby a uložil do nich své blízké. Kněz poté nad hrobem odříkal požehnání. Musel pak okamžitě k dalšímu hrobu, hned vedle, měl tou dobou docela napilno.“ Severin se hořce pousmál. „Když jsem pohřbil svou rodinu, přešel jsem k muži, co kopal hrob vedle. Také pro svou ženu. Pomohl jsem mu s tělem. A pak dalšímu člověku. A dalšímu. Říkal jsem si, že když budu tahat mrtvá těla, třeba tyfus taky dostanu. A taky zemřu. Už jsem nechtěl žít. Jenže…“ Zavrtěl hlavou. „Nevím, kolik mrtvých jsem za ten den pohřbil. Ale nic mi nebylo. Byl jsem pořád zdravý…“

Chvíli všichni mlčeli.

„A co jste dělal pak?“ zeptal se Ludvík. „Vrátil jste se do armády?“

„Ale kdepak.“ Severin zavrtěl hlavou. „Se zabíjením jsem skončil, tentokrát nadobro – nebo alespoň jsem si to říkal. Chtěl jsem zemřít, už to mít za sebou a být zase s Juditou, s matkou a se svými dvěma syny. Ale věděl jsem, že kdybych zemřel v tu dobu, přišel bych tak akorát do pekla. A tak jsem se stal něčím jako léčitelem. Chodil jsem ulicemi a pomáhal jsem nemocným lidem – doufaje, že některý z nich mě svou nemocí nakazí a já zemřu při pomoci bližnímu.“

„Jak ušlechtilé,“ ušklíbl se Hrabě.

„To je,“ kývla Walburga. Ta to ale myslela vážně.

„Dokonce jsem vstoupil do kláštera,“ řekl Severin. „Nikdy jsem nesložil přísahu, to ne… ani nic podobného. Dostal jsem pěknou celu a teplé oblečení, jaké nosí mniši. Nevěřili byste, jak je to oblečení pohodlné, jeden by se už jen kvůli tomu stal mnichem.“ Pohlédl přitom na Ludvíka a zamyslel se, jestli mladíkovi jeho narážka došla.

Zjevně ne.

„Svoje zbraně jsem si ponechal,“ pokračoval. „Ne snad proto, že bych je ještě někdy chtěl pozvednout v boji, to ne, jen jsem nechtěl zapomenout, kým jsem kdysi byl. A vedle toho, když o těch zbraních věděli mniši, chovali se ke mně s větší úctou. Té jejich šlichty jsem vždycky dostal o něco víc a taky mě nebudili uprostřed noci kvůli modlitbám. Měl jsem se dobře. V klášteře bylo teplo, jídlo sice nestálo za nic, ale aspoň to bylo nějaké jídlo, hlady jsem nikdy netrpěl. Pomáhal jsem prostým, chudým a nemocným lidem, ale nikdy jsem od nikoho z nich žádnou nemoc nedostal. Začínal jsem mít pocit, že tohle je moje místo na světě…“

„Jak dlouho jsi v tom klášteře strávil?“ zeptal se Hrabě.

Severin mávl rukou. „Dvanáct let? Tak nějak, přesně nevím.“

„A co to překazilo?“ zeptal se Hrabě s úšklebkem. „Začal jsi mít na stará kolena zase chuť na ženy?“

Severin se musel usmát. „Spousta chudých děveček a služebných zavítala k nám do kláštera… a inu… já nikdy žádnou přísahu nesložil. Žádná z nich nemohla nahradit Juditu, novou manželku už bych nikdy nepojal, přesto…“

Hrabě se zasmál. „Tak co tedy? Proč jsi ten klášter opustil? Evidentně ti tam nic nechybělo.“

Severin smutně zavrtěl hlavou. „Válka. Švédi. Vypálili klášter a povraždili mnichy ve spánku…“

„Určitě se přitom divili, kam se to Bůh najednou poděl a proč je nezachrání,“ zasmál se šlechtic, ale Severinovi to moc vtipné nepřišlo. Obzvlášť když většina z těch mnichů byla jeho přáteli.

„Dobře, že jsem měl svoje zbraně,“ řekl starý muž. „Asi nečekali ozbrojence v klášteře, takže když jsem dva z nich zabil, polekali se a utekli. Pochoval jsem všechny mnichy, i ty dva mrtvé Švédy, trvalo mi to několik dní. Opat měl koně…“ Severin ukázal na koně, na kterém přijel. „To se stalo před několika týdny. Teď jsem tady.“

„Smutný příběh,“ zamumlal Konrád, který nebyl moc chytrý ani taktní.

„Taky si říkám,“ ušklíbnul se Hrabě. „Vlastně kdybych tě byl v tom lese zabil, byl by to snad i dobrý skutek.“

Vtom se ozvalo zabušení na dveře a ty se vzápětí otevřely.

V.

Muž, který stál ve dveřích, byl středního věku, vysoký, štíhlý, ale i tak na první pohled silný. Na sobě měl odrbaný kožený kabátec, černé vlněné kalhoty, vysoké kožené boty, těžký hnědý plášť a tmavý klobouk se širokou krempou. Hnědé vlasy a vousy už měl hodně prošedivělé. Hnědýma očima si rychle prohlížel místnost. „Zdravím.“ Zněl přátelsky. „To je ale počasí, co?“ Sundal si klobouk a oklepal z něj sníh.

„Vítejte u nás!“ zasmála se Walburga. „Jmenuju se Walburga, ale můžete mi říkat Wal. Tohle je můj manžel Hurych. A támhle neteř Eurosina. Tihle mladíci se jmenují Ludvík a Konrád.“

„A ti dva?“ Příchozí muž se obrátil na Severina s Hrabětem.

„Severin.“ Starý muž si příchozího prohlížel. Na první pohled se zdálo, že muž není ozbrojený, ale bylo to opravdu jen na první pohled. Příchozí měl dvě pistole, zastrčené za opaskem a špatně zakryté hnědým pláštěm. Meč sice neměl, vlastnil ale španělskou dýku – zbraň s tenkou čepelí o něco delší než u obyčejné dýky a s železným košem přes jílec, který dobře chránil ruku toho, jenž zbraň používal. Přes rameno měl přehozený kožený popruh a na něm zavěšené apoštoly – malé dřevěné lahvičky se střelným prachem, v každém byla dávka právě na jeden výstřel.

Muž přišel k Severinovi a stiskl mu ruku. „Jmenuji se Erhardt.“

Severinovi se nelíbil. Byl až moc ozbrojený, i když v těchto nelehkých časech bylo smrtelně nebezpečné ozbrojený nebýt.

Erhardt se podíval na Hraběte. „A kdo jste vy?“ zeptal se.

„Taky mě těší, že jsem vás poznal, Erhardte,“ ušklíbl se Hrabě. „Nezlobte se, ale ruku vám nepodám.“

Erhardt se sice zamračil, moc uraženě ale nevypadal. Zdálo se, že se mu Hrabě se svými způsoby zalíbil. Přesto si jej prohlížel jako potenciálního protivníka, ačkoli tak činil s respektem. Nebo alespoň tak to Severinovi přišlo.

„Asi bych nemohl poprosit o něco k jídlu?“ Erhardt se obrátil na Walburgu. „A k pití. Nebojte se, mám čím zaplatit.“

„Ovšem, ovšem!“ Tlustá žena hned pospíchala, aby příchozí dostal svoje jídlo. Brzy měl Erhardt misku s ovesnou kaší, kus chleba a korbel s pivem.

„Hotová hostina,“ prohlásil se smíchem. Vypadal ale spokojeně. Skromný muž… pomyslel si Severin ironicky a zamyšleně si příchozího prohlížel. Erhardt podal Walburze pár drobných. „A ještě něco…“ Sáhl pod plášť, kde měl pověšeného mrtvého zajíce. Byl úplně zmrzlý, tvrdý, jako by byl vyřezaný ze dřeva. Erhardt položil zajíce na stůl. „Za pár měďáků tu všichni můžete k večeři dostat pečínku,“ prohlásil vesele.

Hrabě sáhl za opasek a hodil muži minci o něco větší hodnoty, než si Erhardt řekl. „Zaplatím za všechny,“ prohlásil štíhlý muž nenuceně.

Table of Contents

I.

II.

III.

IV.

V.