Les Oubliés du dimanche

© Éditions Albin Michel – Paris 2015

Translation © Jitka Řihánková, 2023

© Nakladatelství JOTA s.r.o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-276-7

ISBN mobi: 978-80-7689-277-4

Valentinovi, Tess,
Emmě a Gabrielle

Být starý znamená být mladý
déle než ostatní.

Philippe Geluck

1

Šla jsem si k panu Prostovi koupit sešit. Vybrala jsem si modrý. Nechtěla jsem psát román o Hélène na počítači, protože chci její příběh nosit v kapse pláště.

Vrátila jsem se domů. Na obálku jsem napsala „Dáma z pláže“. A na první stránku:

Hélène Helová se narodila dvakrát. Poprvé 20. dubna 1917 v Clermainu v Burgundsku a podruhé v roce 1933, těsně před začátkem léta, když potkala Luciena Perrina.

Pak jsem sešit schovala pod matraci, jako se to dělá v černobílých filmech, které sleduje děda v neděli večer v pořadu Půlnoční kino.

A pak jsem se vrátila do práce, protože jsem měla službu.

2

Jmenuji se Justine Neigeová. Je mi dvacet jedna let. Už tři roky pracuji v domově důchodců Hortenzie. Jsem ošetřovatelka. Domovy důchodců se většinou jmenují podle stromů, jako třeba Lípy nebo Kaštany. Ale ten můj byl postaven u hustého porostu hortenzií. Nikdo tedy nehledal jméno podle stromu, přestože zařízení stojí na kraji lesa.

V životě mám ráda dvě věci: hudbu a stáří. Skoro každou třetí sobotu chodím tancovat do klubu Paradis, který je třicet kilometrů od Hortenzie. Můj klub je jakási železobetonová kostka postavená uprostřed louky, s improvizovaným parkovištěm, kde se někdy kolem páté hodiny ráno v opilosti líbám s osobami opačného pohlaví.

Samozřejmě mám také ráda svého bratra Julese (ve skutečnosti je to můj bratranec) a babičku s dědou, rodiče mého zesnulého otce. Jules je jediný mladý člověk, kterého jsem v dětství vídala doma. Vyrostla jsem se stářím. Přeskočila jsem generaci.

Svůj život dělím na třetiny: ve dne pečovat, v noci číst staříkům a v sobotu večer tancovat, abych zase získala bezstarostnost, kterou jsem kvůli dospělým ztratila v roce 1996.

Dospělí, to byli moji a Julesovi rodiče. Dostali ten zatracený nápad zemřít jednoho nedělního dopoledne společně při autonehodě. Viděla jsem článek, který babička vystřihla z novin. Ten článek je pečlivě schovaný, abych ho nevyhrabala. A také jsem viděla fotku auta.

Kvůli nim jsme s Julesem trávili všechny další neděle na hřbitově, abychom na jejich hrob položili čerstvé květiny. Leží v širokém hrobě s dvěma andílky po stranách, svatební fotkou mého otce a svatební fotkou mého strýce. Dvě nevěsty, jedna je blondýnka, druhá brunetka. To je moje matka. Blondýnka je Julesova matka. Na fotce vypadají ženich blondýnky a ženich brunetky jako stejný muž. Stejný oblek, stejná kravata a stejný úsměv. Můj otec a můj strýc byli dvojčata. Jak se vzhledově stejný muž mohl zamilovat do dvou tak odlišných žen? A jak se dvě ženy mohly zamilovat do stejného muže? Tyto věčné otázky si kladu pokaždé, když procházím hřbitovní branou. A nemám nikoho, kdo by mi odpověděl. Možná proto jsem přišla o bezstarostnost, protože mi chybí odpovědi od Christiana, Sandrine, Alaina a Annette Neigeových.

Na hřbitově odpočívají starší nebožtíci na níže položeném místě, zatímco ti noví jsou umístěni na menším prostoru trochu dál od středu hřbitova. Jako by přišli pozdě. Moje rodina odpočívá nad vesnicí. Pět set metrů od domu mých prarodičů.

Vesnice se jmenuje Milly. Má asi čtyři sta obyvatel. Aby ji našel na mapě, potřebuje člověk lupu. Je tam jedna ulice s obchody, to je ulice Jeana Jaurèse. Uprostřed je malý románský kostel a náměstí. Z místních obchodníků je tam kromě smíšeného zboží pana Prosta sázková kancelář, autoservis a kadeřník, který vloni zavřel krám, protože už měl barvení a vodové plné zuby. Obchody s oblečením a květinářství nahradily banky a lékařská laboratoř. Jinak jsou ve výkladech nalepené noviny, nebo si je lidé předělali na bydlení a místo kalhot tam visí bílé záclony.

Je tam skoro tolik cedulí „Na prodej“ jako domů. Ale protože první dálnice je víc než sedmdesát kilometrů daleko a první nádraží padesát, nikdo je nekupuje.

Ještě je tam základní škola s prvním stupněm. Do ní jsme s Julesem chodili.

Na druhý stupeň, do gymnázia, k lékaři, do lékárny, do obchodu s obuví se musí jet autobusem.

Poté, co zavřel kadeřník, dělám vodovou babičce já. S mokrými vlasy se posadí do kuchyně. Jednu po druhé mi podává natáčky, na něž namotávám její bílé pramínky, a pak do natáčky zapíchnu plastovou pinetu, aby držela. Když mám hotovo, dám jí na hlavu síťku, posadím ji pod sušák, ona za pět minut usne, až jsou vlasy suché, vymotám je a účes vydrží až do příštího týdne.

Od smrti rodičů si nepamatuji, že by mi byla zima. Nikdy u nás není méně než čtyřicet stupňů. A před jejich smrtí si nepamatuji na nic. Ale o tom budu mluvit později.

Vyrůstali jsme s bratrem v nemoderním, ale pohodlném oblečení vypraném v aviváži. Bez výprasků a políčků, s mixážním pultem a vinylovými deskami ve sklepě, kam jsme chodili dělat hluk, když už jsme měli po krk ticha z návleků na židlích klouzajících po navoskované podlaze.

Ráda bych byla chodila spát pozdě, měla trochu špíny za nehty a toulala se po nezastavěných pozemcích, abych si odřela kolena, jezdila se zavřenýma očima na kole z kopce. Bývala bych moc ráda, kdyby mi bylo špatně, nebo kdybych se počurala do postele. Ale s babičkou to nebylo možné. Vždycky měla po ruce antiseptický roztok.

Kromě toho, že nám celé dětství čistila uši vatovými tyčinkami, že nás dvakrát denně myla žínkou a zakazovala všechno, co by mohlo být nebezpečné, jako třeba kdybychom sami přecházeli silnici, myslím, že od smrti dvojčat čekala babička na den, kdy s Julesem skončíme podobně jako naši otcové. Ale to se nikdy nestalo. Jules je v obličeji podobný Annette. Já se nepodobám nikomu.

I když prarodičům říkáme děda a babička, jsou mladší než většina obyvatel Hortenzie. Ale nevím, odkdy je člověk starý. Moje vedoucí paní Le Camusová říká, že je to od chvíle, kdy se člověk nemůže sám postarat o dům. Že to začíná, když musíme nechat auto v garáži, protože začneme být nebezpeční pro okolí, a že to končí, když si zlomíme krček stehenní kosti. Já si myslím, že to začíná samotou. Když ten druhý odejde. Do nebe nebo za někým jiným.

Moje kolegyně Jo říká, že zestárneme, když se začneme opakovat, a že to je nemoc, kterou můžeme dostat velice mladí. Jiná kolegyně Maria říká, že to začíná, když ohluchneme a desetkrát denně hledáme klíče.

Mně je jedenadvacet a hledám klíče desetkrát denně.

3

1924

Hélène pracuje ve světle svíčky v krejčovské dílně svých rodičů pozdě do noci.

Vyrostla sama mezi obleky a šaty. Nemá ani bratra, ani sestru.

Na stěnách dílny si hraje se stínohrou. Pořád s tou stejnou. Spojí dlaně a vytvoří ptáčka, který jí zobe z ruky. Zobák udělá z pravého ukazováčku. Ptáček vypadá jako racek. Když chce vzlétnout, spojí dívenka palce a s roztaženými prsty zamává křídly. Ale než ho vypustí, zašeptá mu modlitbu — pokaždé stejnou —, kterou má racek doručit do nebe, Bohu.

4

„Babi?“

„Hmm.“

„Kam jeli tatínek a maminka to dopoledne, když se zabili?“

„Na křtiny.“

„Čí křtiny?“

„Syna jednoho kamaráda z dětství tvého otce.“

„Babi?“

„Ano.“

„Proč měli tu nehodu?“

„Už jsem ti to říkala stokrát. Bylo náledí. Museli dostat smyk. A pak… byl tam ten strom. Kdyby tam nebyl ten strom… nikdy by… už o tom nemluvme.“

„Proč?“

„Proč co?“

„Proč o tom nikdy nechceš mluvit?“

5

Moje láska ke starým lidem začala, když nás jednou odpoledne moje profesorka francouzštiny paní Petitová vzala v sedmé třídě ke Třem jedlím (Hortenzie tehdy ještě v Milly neexistovala). Po obědě jsme nasedli na autobus a jeli jsme necelou hodinu. Vzpomínám si, že jsem dvakrát zvracela do pytlíku.

U Tří jedlí na nás jejich staří obyvatelé čekali v jídelně. Čpělo to tam po polévce a éteru. Zase se mi začalo chtít zvracet. Když jsme je měli pozdravit, přestala jsem dýchat nosem. Navíc píchali. Ostatně, chlupy měli totálně rozježené.

Moje třída si připravila představení, měli jsme zpívat Gimme! Gimme! Gimme! od skupiny ABBA. Měli jsme na sobě bílé kostýmy z lycry a paruky vypůjčené ze školního dramatického kroužku.

Po představení jsme se k nim posadili a dostali jsme palačinky. Nikdo z nich nechtěl pustit papírový kapesník, který pevně svírali v ledové dlani. Ale pro mě to tam všechno začalo: vyprávěli nám příběhy. A staří lidé, protože už nemají nic jiného na práci, vyprávějí o historii jako nikdo jiný. Je zbytečné hledat v knížkách nebo ve filmech: prostě jako nikdo.

Tehdy jsem pochopila, že aby vyprávěli, stačí se starých lidí dotknout nebo je vzít za ruku. Jako když hloubíme u moře díru do suchého písku a voda nám tvrdohlavě stoupá mezi prsty.

V Hortenzii mám oblíbený příběh. Jmenuje se Hélène. Hélène je dáma z pokoje devatenáct. Jedině u ní si odpočinu. A kdo zná každodenní práci ošetřovatelky na geriatrii, může říct, že je to luxus.

Personál jí říká „dáma z pláže“.

Když jsem nastoupila do služby, řekli mi, že tráví dny na pláži pod slunečníkem. A po jejím příchodu se na střeše domova zabydlel racek.

V tomto kraji rackové nejsou. Jsme uprostřed Francie. Kosi, vrabci, havrani, špačci, těch je plno, ale žádní racci. Kromě toho, který bydlí nad našimi hlavami.

Hélène je jediná obyvatelka, které říkám křestním jménem.

Každé ráno ji po hygieně posadím do křesla naproti oknu. A přísahám, že to, na co se dívá, nejsou střechy v Milly, ale něco úžasně krásného, jako modrý úsměv. Přestože jsou její světlé oči stejné jako oči ostatních obyvatel tady: mají barvu vybledlého prostěradla. Nicméně když mám splín, prosím, aby mi život přinesl takový slunečník, jako je ten její. Její slunečník se jmenuje Lucien, byl to její manžel. Vlastně její skoromažel, protože si ji nikdy nevzal. Hélène mi vyprávěla o celém svém životě. Všechno, ale jako skládanku. Jako by mi dala darem nejkrásnější věc z domu, kterou ale předtím nechtěně rozbila na tisíc kousků.

V posledních měsících mluví méně, jako by se píseň jejího života blížila ke konci desky a zvuk slábl.

Pokaždé když odcházím z jejího pokoje, přikryju jí nohy a ona mi řekne: Budu mít úpal. Hélène není nikdy zima. I uprostřed zimy si dopřává ten luxus, že se vyhřívá na sluníčku, zatímco my si ohříváme zadky u rozviklaných radiátorů Hortenzie.

Z Hélèniny rodiny znám jedině její dceru Rose. Rose je malířka a kreslířka. Uhlem nakreslila mnoho portrétů svých rodičů, moří, přístavů, několik zahrad a kytic. Hélèniny stěny jsou jich plné. Rose bydlí v Paříži. Každý čtvrtek přijede na nádraží a půjčí si auto, aby se dostala do Milly. Při každé návštěvě probíhá stejný rituál. Hélène se na ni dívá z dálky, vlastně odtud, kde vypadá, že žije.

„Kdo jste?“

„To jsem já, mami.“

„Nerozumím vám, paní.“

„To jsem já, mami, Rose.“

„Ale ne… moje dcera má teprve sedm let, šla si zaplavat se svým otcem.“

„Aha… šla plavat…“

„Ano. Se svým otcem.“

„A víš, kdy se vrátí?“

„Za chvilku. Čekám na ně.“

Pak Rose otevře knížku a čte matce úryvky. Často to bývají milostné romány. Když dočte, nechá mi tady knížky. Je to její způsob, jak mi poděkovat. Poděkovat, že se starám o její matku, jako by to byla moje vlastní.

Začátek nejbláznivější kapitoly svého života jsem otevřela minulý čtvrtek kolem třetí hodiny odpoledne. Otevřela jsem dveře pokoje devatenáct a uviděla jsem ho, jak sedí u Hélènina křesla. Na stěnách pověšené portréty Luciena. Byl to on. Zůstala jsem stát jako blbec, a když jsem se na ně dívala, bála jsem se pohnout: Lucien držel Hélène za ruku. Měla výraz, který jsem u ní neznala. Jako by právě objevila něco neuvěřitelného. Usmál se na mě. A řekl:

„Dobrý den, vy jste Justine?“

Pomyslela jsem si, hele, Lucien zná moje jméno. To je asi normální. Duchové musí znát jména živých. Musí znát plno triků, které my neznáme. A hlavně jsem si pomyslela: chápu, proč na něj Hélène čekala na pláži. Chápu, proč zastavila čas.

Všechno se dá najednou pochopit, vždyť potkat takového chlapa je, jako byste jedenkrát v životě dostali obrovskou zásilku.

Jeho pohled… Nikdy jsem neviděla něco tak modrého. Ani když jsem hledala v babiččiných katalozích.

Vykoktala jsem:

„Přijel jste pro ni?“

Neodpověděl. Hélène také ne. Je šílené, jak se na něj dívala. Její oči v barvě vybledlých prostěradel už neexistovaly.

Přišla jsem k nim a políbila Hélène na čelo. Její pokožka byla ještě teplejší než obvykle. Byla jsem ve stejném stavu jako nebe, jemuž řeknou, že ďábel vdává svou dceru: v mém nitru pršelo a zároveň bylo krásně. Bylo to naposled, kdy jsem ji tak viděla, Lucien konečně vylezl z vody, aby ji zavedl do ráje.

Vzala jsem Hélèninu ruku do své.

„Vezmete s sebou racka?“ zeptala jsem se Luciena se sevřeným hrdlem.

Ze způsobu, jakým se na mě podíval, jsem viděla, že mi nerozumí. Ten, kdo stál přede mnou, nebyl duch.

V tu chvíli jsem dostala velký strach. Ten člověk existoval v reálném životě. Otočila jsem se na podpatku a vyběhla z pokoje devatenáct jako zlodějka.

6

Lucien Perrin se narodil 25. listopadu 1911 v Milly.

V rodině jsou slepí z otce na syna — dědičná nemoc, kterou trpí jen muži. Nenarodí se slepí, oslepnou. Problémy s viděním začínají v útlém dětství a nikdo po celé generace neviděl plamínky dvaceti svíček na svém narozeninovém dortu.

Lucienův otec, Étienne Perrin, potkal svou ženu Emmu, když byla ještě dítě. Poznal ji, když ještě viděl. A Emma pomalu mizela z jeho zorného pole, jako by se jí na obličeji usazovala vrstva páry. Miluje ji po paměti.

Étienne vyzkoušel všechno, aby si zachránil oči. Kapal si do nich všechno: elixíry, pramenitou vodu z Francie i odjinud, zázračný prášek, vývar z kopřiv, heřmánku, výtažky z růží a chrp, ledovou vodu, sůl, čaj, svěcenou vodu.

Lucien se narodil díky nehodě. Jeho otec nechtěl děti. Nechtěl riskovat, že prokletí bude pokračovat. A když se dozvěděl, že se narodil syn, a ne dcera, byl zoufalý.

Emma mu dítě popsala: černé vlasy a velké modré oči.

Nikdo v rodině Perrinových neměl nikdy modré oči. Při narození jsou černé. Nejde rozeznat duhovku a zorničku. Pak se s léty rozjasňují, až jsou našedlé jako hrubá sůl.

Étienne začal doufat, že modré oči ochrání Luciena od prokletí.

Stejně jako Étiennův otec, dědeček a pradědeček, je i on varhaník a hudebník. Volají ho, aby zahrál na bohoslužbách Johanna Sebastiana Bacha i aby v okolí naladil varhany.

Navíc v týdnu Étienne vyučuje Braillovo písmo. Knihy mu vyrábí bratranec, stejně jako on nevidomý, v malé dílně v pátém pařížském obvodu.

Jednoho rána v roce 1923 Emma Étienna opustí. Neslyší, jak za sebou potichu zavře dveře. Zabývá se jedním žákem. Už vůbec neslyší hlas muže, který na jeho ženu čeká na protějším chodníku. Naopak Lucien ji vidí odejít.

Nepokouší se svou matku zadržet. Říká si, že se hned vrátí. Že se jen šla projet pánovým pěkným autem a že je to normální. Že jeho otec by jí nikdy nemohl takovou projížďku nabídnout. Že má právo se trochu pobavit.

7

Dříve měla babička sklony k sebevraždě. Měsíc, ba i déle, to vypadalo, že je v pořádku, a pak naráz spolykala tři krabičky léků, strčila hlavu do trouby, skočila z prvního patra nebo se pokoušela oběsit v komoře. Řekla nám Dobrou noc, děti, a o dvě hodiny později jsme s Julesem z našeho pokoje slyšeli, jak záchranka nebo hasiči rychle přijíždějí k našemu domu.

Její sebevražedné pokusy se odehrávaly v noci, jako by čekala, až všichni usnou, aby to skončila. Nepochybně přitom zapomínala, že děda nemůže usnout tolikrát, kolikrát hledá brýle.

Poslední pokus se odehrál před sedmi lety. Podařilo se jí nechat si předepsat dvě krabičky sedativ od zastupujícího lékaře, který si nepřečetl poznámku napsanou červenou fixou na babiččině kartě: „Chronická deprese, sebevražedné sklony.“ Ve všech lékárnách v okolí všichni věděli, že nesmí babičce vydat léky na předpis, pokud s ní není děda.

Pan Prost ví, že jí nesmí prodat jed na krysy, čističe potrubí nebo jiné žíraviny. Babička čistí celý dům bílým octem, a není to kvůli ekologii, ale protože máme strach, že by nakonec prostředek na nádobí nebo čistič na trouby vypila.

Naposledy se jí to opravdu skoro podařilo. Ale když viděla Julesovy slzy (já jsem byla příliš v šoku na to, abych mohla plakat), slíbila, že už to nikdy neudělá. Nicméně v lékárničce v koupelně nejsou lahvičky s devadesátiprocentním alkoholem ani žiletky.

Několikrát byla u psychiatra. Ale protože ordinace prvního psychiatra je padesát kilometrů od Milly a na objednání se musí čekat měsíce, říká, že bude jednodušší, když se s nějakým potká v ráji, až umře, a že opravdu přísahá, že už se o to nepokusí. Slibuji, děti, přísahám, umřu přirozenou smrtí, jestli něco takového existuje. Ať se děje, co se děje, nikdy to neslibuje dědovi, ale nám, vnoučatům.

Desátý rok po smrti mých rodičů skočila z trochu větší výšky než obvykle a rozdrtila si kyčel. Následkem čehož trochu kulhá a neustále chodí s hůlkou.

Zrovna jsem jí dodělala vodovou. Jules je vedle nás v kuchyni a pojídá skleničku Nutelly, kterou si maže na chleba. Děda sedí u stolu, listuje časopisem Paris Match. V jídelně řve před prázdnou pohovkou televize, řve o věcech, které už ani neposloucháme.

„Dědo, znals Hélène Helovou?“ zeptám se.

„Koho?“

„Hélène Helovou. Paní, která měla kavárnu pana Louise až do roku 1978.“

Můj smutný a mlčenlivý děda zavře časopis, mlaskne a se svou nezaměnitelnou dikcí a místním přízvukem pronese pár slov:

„Nikdy jsem nechodil do kaváren.“

„Přesto jsi musel každý den jít kolem, když jsi šel do továrny.“

Děda něco bručí pod vousy. Jestli babička po smrti dvojčat čekala, že najde své syny v mé a Julesově tváři, a občas se pokoušela zabít, děda v den, kdy zemřeli, přestal čekat na cokoliv. Nikdy jsem ho neviděla se usmát, i když na fotkách z dětství mého otce a strýce Alaina má barevné plavky a vypadá, že blbne. Teď už nemá moc vlasů, ale když všichni tři šplhali jedné červencové neděle na velký svah v Milly, měl je po čertech pěkné. Zezadu je na mé nejoblíbenější fotce napsáno „Červenec 1974“. Dědovi bylo třicet devět let. Má husté černé vlasy, červené tričko a úsměv jako z reklamy. Když byl děda tátou, byl velice hezký. Jediná věc, která mu z mládí zůstala, je jeho výška 193 centimetrů. Je tak vysoký, že vypadá jako tyčka.

Znovu listuje časopisem. Co tak může pochopit z toho, co tam píší? A hlavně, co z toho má? Je tak vzdálený od lidí, od nás, od sebe sama. Uměl by rozlišit od zemětřesení v Číně a zemětřesení v naší kuchyni?

„Vzpomínám si na jejího psa. Vypadal jako vlk.“

Vlčice… Děda si vzpomíná na Vlčici.

„Vzpomínáš si na Vlčici! Takže si musíš vzpomenout na Hélène!“

Vstane a odejde z kuchyně. Bojí se svých vzpomínek. Jeho vzpomínky jsou jeho děti, které hodil do rakví v den, kdy byly pohřbeny.

Chci se ho zeptat, jestli si pamatuje racka, který žil ve vesnici, když byl malý. Ale už vím, co by mi odpověděl: Racka? Jak bych si mohl pamatovat racka… tady v kraji žádní nejsou…

8

Neděle. Stará kobylka Bijou veze Luciena a jeho otce do Tournusu, Mâconu, Autunu, Saint-Vincent-des-Prés nebo do Chalonu-sur-Saône. Místa se mění podle ročního období. V zimě je víc mrtvých a méně svateb.

Lucien doprovází otce k velkým varhanám v kraji. Stal se jeho bílou holí, vodí ho a posadí ho před manuál. Toto předtím dělávala Emma. Jeho matka, která se nikdy nevrátila z projížďky.

Lucien se účastní mší, svateb, křtů a pohřbů.

Když Étienne hraje nebo ladí, sedí Lucien vedle něj a pozoruje modlící se a zpívající dav.

Lucien není věřící. Myslí si, že náboženství je věc, která má ovládnout lidi. Věří jen kráse hudby. Nikdy se to otci neodvážil říct a každý večer odříkává bez zdráhání požehnání.

Étienne nikdy nechtěl svého syna učit Braillovo písmo nebo hudbu. Vždycky měl strach, že mu to přinese neštěstí. Prosil Luciena, aby provozoval všechno, co si musí odříct nevidomý, jako by ho chtěl uchránit od hrozby slepoty. Jako by ji chtěl odehnat. Aby Lucien otce uklidnil, jezdí na kole, běhá a plave.

Chodí do městské školy, kde se učí číst a psát jako jiné děti. Ale na rozdíl od Étienna má Lucien pocit, že jednou mu to nebude k ničemu. Naučil se tedy sám tajně Braillovo písmo, když poslouchal Étienna, jak dává hodiny svým žákům.

Asi ve třinácti letech doprovází Lucien otce do Paříže. Jede si pro zásobu nových knih od bratrance. Během tohoto pobytu jde Lucien na vyšetření ke specialistovi, který mu dlouze zkoumá oční pozadí. Lékař kategoricky konstatuje: Lucien nemá gen otcovy nemoci. Zdědil oči po matce. Étienne jásá. Lucien předstírá, že jásá.

Jednou bude s bílou holí kráčet on, a kvůli tomu jeho matka odešla. Jednou už mu lidé nebudou říkat „syn slepce“, ale „slepec“. I on se stane závislým na něm nebo na ní, kdo za něj bude všechno dělat. Proto se naučil Braillovo písmo a nikomu o tom neřekl.

Po matčině odchodu umí Lucien dělat všechno se zavřenýma očima. Vycídit kastroly a podlahu, nabrat vodu ze studny, plít, dojít až do zeleninové zahrady, štípat dříví, nosit láhve, chodit nahoru a dolů po schodech. Dům, kde bydlí s otcem, je pohroužen do tmy. Lucien schválně nehlučně stahuje rolety. Aby to otec neslyšel. Proto všechny rostliny hynou. Nedostatek světla.

Po návratu z Paříže s kufry plnými nových knih v Braillově písmu, které Lucien postupně otci šlohne, nezmění své zvyky.

9

„Vyprávěj mi nějakou historku.“

„Myslela jsem, že nemáš rád moje historky o starých lidech.“

Jules se zašklebí. Potáhne z cigarety a vyfukuje kroužky dýmu na moje tapety. Zrovna mi pustil Subzero od Bena Klocka, DJ sídlícího v Berghainu v Berlíně, jak mi řekl. Často mám pocit, že žiju s mimozemšťanem.

Když jsem si našla práci v Hortenzii, Jules vykřikl. To se stalo poprvé. U nás nikdy nikdo nekřičel. Kromě televize.

Myslím, že nejvíc mu vadilo, že pracuji pět set metrů od domu. Pro Julese uspět v životě znamená odejít z Milly. Po maturitě odjede v září do Paříže. Opakuje jen to jedno slovo: Paříž.

„Otevři okno. Nesnáším smrad z tvých cigaret.“

Vztyčí se do výšky sto osmdesáti sedmi centimetrů a pootevře okno mého pokoje. Mám ho ráda. I když ho někdy podezírám, že se za nás, za svou rodinu, stydí, mám ho ráda. Pokaždé když se pohne, ho mám ještě raději. Vypadá jako tanečník s rukama pianisty. Vypadá, jako by spadl z nebe a děda ho sebral v zahradě. Že není z Milly, ale z nějakého velkého hlavního města, kde musel žít s otcem astronomem a matkou vzdělanou ve společenských vědách. Má v sobě tolik půvabu, že věci tančí kolem něj. Je víc než můj bratr. Možná proto, že není můj bratr. Přesto hlučně chodí, nic neuklidí, je sobecký, podivínský, afektovaný a žije v oblacích. A kouří jako fabrika, hlavně v mém pokoji.

I kdybych neměla děcko, myslím, že by mi to nevadilo, protože mám jeho. Je neuvěřitelně krásný. Často mu říkám, že by mělo být zakázáno být tak pěkný. Pořád ho líbám. Jako bych si chtěla vynahradit polibky, které nám prarodiče nedali. U nás se líbáme jen koutkem úst, když dostaneme nějaký dárek, na narozeniny nebo na Vánoce. Nikdy to není zadarmo. Je to všechno kvůli neexistující podobě. Navíc si myslím, že děda s babičkou nemohli vystát Julesovu matku Annette. Babička nemá ráda blondýny, když nějakou vidí v televizi, ušklíbne se. Úšklebek je pro nezkušené oko nepostřehnutelný, ale já mám u nás v rodině oko zkušené.

Jules přišel o rodiče, když mu byly dva roky. Jules si myslí, že jeho otec byl bohatší než můj, že jeho studium v Paříži mu uhradí peníze, které strýc Alain, hrdina jeho představivosti, měl na účtu, když se zabil. Pravdou je, že strýc Alain byl švorc. A že Julesovy studia mu zaplatí peníze, které korunu po koruně šetřím od té doby, co pracuji v Hortenzii. Ale raději bych umřela, než aby se to dozvěděl. Vydělávám 1480 eur měsíčně. O něco víc, když si beru služby. Každý měsíc ukládám na účet šest set eur. Už jsem pro něj našetřila 13 800 eur. Pět set eur dávám dědovi a babičce, abych jim pomohla. A třináctý plat utratím v klubu Paradis.

Jules chce být architektem a jsem si jistá, že pak, až bude stavět zámky, nebude za námi jezdit. A jestli přijede jednou za rok, bude to dělat pro sebe, ne pro nás. Znám jeho způsob fungování nazpaměť. Dokonce bych ho mohla odrecitovat.

Jules se neváže, protože žije přítomností. Na včerejšek kašle. A zítřek ho ještě nezajímá. Jakmile projde dveřmi gymnázia, už na nás nemyslí. A když večer přijde domů, je spokojený, že nás vidí, ale nechyběli jsme mu.

Nikdy jsme se nedozvěděli, kdo z našich dvou otců řídil auto, záchranáři nebyli schopní oba muže rozlišit. Nikdy jsme se nedozvěděli, co tu neděli nefungovalo. A protože jeli v jednom autě, nikdy jsme se nedozvěděli, který z našich otců zabil toho druhého.

Jules se znovu rozvalí v mé posteli a dívá se na mě, jako by chtěl říct: no tak, vyprávěj. Tak vyprávím:

„Paní Eptingová se rozhodla odejít do Hortenzie, když jí umřelpejsek. Protože ten den si řekla, že už nebude nikdy ničemu platná. Řekla mi, že už v životě viděla všechny barvy. Že poznala válku, strádání, strach z nácků, a dokonce zármutek z lásky. Ale smrt jejího pejska byl vrchol. Jmenoval se Van Gogh, protože bývalí majitelé mu ustřihli ucho, aby odstranili tetování.

„Parchanti,“ pronese Jules a zapálí si cigaretu.

„To je příběh dne.“

„A to je konec?“ zeptá se.

„Ne. To ještě není konec. Pak jsem jí řekla: Řeknete mi o vašem zármutku z lásky, paní Eptingová? Tak se řehtala, až si musela palcem přidržet zubní protézu. Jmenoval se Michel. To je hezké, Michel, odpověděla jsem, ale musím jít, mám fofr. Tak zvláštně se na mě podívala a řekla: Co máte? — Fofr. To znamená, že dnes dopoledne nestíhám, tak mi o Michelovi řeknete navečer. Přikývla a já jsem ji nechala za dveřmi pokoje čtyřicet pět s jejím zármutkem z lásky a jejím pejskem. Když jsem se večer vrátila, křeslo a matrace byly prázdné. Dostala mrtvici. Vidíš, to je můj každodenní život. Musíme poslouchat hned, protože ticho není nikdy daleko.“

„Kurva, to je pochmurný.“

„Víš, stejně se skoro každý den nasměju.“

„Mezi plenkama a kolečkovým křeslem?“

Rozesměju se. Jules už nic neříká. Vstane a jako opravdový kníže, který si váží jen sám sebe, si neuvědomuje, že má svoje knížectví jen sám pro sebe. Vykloní se z okna, vyhodí cigaretu do zahrady a já mu vynadám, protože je kosa.

10

1926

Dobrý Bůh její modlitby nevyslyšel. Hélène pořád neumí číst.

Dnes večer se rozhodla umřít. Už slyšela o sebevraždě. Minulý rok se ve vesnici otrávil jeden muž, když spolykal prášky. Pro Hélène je jedovatá velká tabule.

Po vyučování se schovala v komoře, kde jsou uklizené křídy, inkoust, papír a oslovská čepice. S tlukoucím srdcem poslouchala, jak děti odcházejí, a její učitel, pan Tribout pokašlává, uklízí si věci, zavírá velkou aktovku, odchází ze stupínku a zavírá za sebou dveře.

Když jsou chodby a dvůr tiché, strčí si Hélène oslovskou čepici do kapsy a vrátí se do prázdné třídy. Je to zvláštní. Přece prázdnou třídu důvěrně zná, protože o přestávkách tam pořád zůstává kvůli trestu nebo nedokončenému úkolu. Ale obvykle slyší venku křik ostatních dětí. Dnes večer je všechno pohrouženo do ticha.

Pozoruje pečlivě srovnané knihy u velkého učitelského stolu. Chtěla by vztekle vyrvat z každé z nich stránky, roztrhat je, mrštit je na stěnu, když jsou tak domýšlivě srovnané. Ale nikdy by se neodvážila.

Stojí před tabulí. S poslední nadějí se pokouší přečíst první větu odstavce, který pan Tribout opsal mnoha barevnými křídami a podtrhl některá slova: ROZBILA HRNEČEK S MLÉKEM.

ROZBLAHNEČEMLÉK.

Tak to Hélène čte.

Pan Tribout se už nesnaží změnit její vnímání písmen. Ze začátku se jí pokoušel pomoct a kladl důraz na každou slabiku. Desetkrát jí napsal každé slovo, ale Hélène si to ani tak neuměla zapamatovat. Jako by jí ta slova pokaždé rozfoukal vítr.

Letos ji posadil dozadu do třídy. Samotnou. Kdo by chtěl sedět vedle žačky, od níž nemůže opisovat? Předtím učitel vytahoval oslovskou čepici. Teď je to horší. Cítí, že s ní má soucit a že ztratil veškerou naději. Dokud ji trestal, znamenalo to, že tomu věří, že doufá.

ROZBLAHNEČEMLÉK.

Do očí jí nestoupají slzy. Už dlouho je její smutek bez slz. První rok ve škole všechno oplakala.

Přitiskne se pusou k tabuli a začne ji lízat jako zvířátko. Začne na špičkách. Pak si všimne, že první věta je mnohem výš, vyskočí na učitelovu židli. Olíže každé písmeno, ať je červené, modré nebo zelené. Polyká je, chce se tím jedem otrávit. Plive na ně, aby jí lépe klouzala do krku. Rty otírá velká písmena, tečky, čárky.

Když je tabule čistá a Hélènina pusa má barvu duhy, jde si sednout na své místo. Dozadu do třídy. Naproti kamnům na dřevo. A čeká na smrt. Způsobně usazená čeká, že ji spolknutá slova navždy zabijí. Že dokončí práci, která začala první den, kdy vkročila do školy.

Na sobě měla pěkné červené šaty. Jako Červená karkulka, řekla matce u šicího stroje. Nevěděla ale, že zlý vlk se jí zjeví v podobě velké tabule.

Ale smrt nepřichází. ROZBLAHNEČEMLÉK nemá kouzelnou moc smrtící pilulky. Přestože si myslela, že to skončí tak rychle jako prase, které sousedé každý rok zabíjejí jednou ranou do týla.

Dokud neumře, neodejde ze třídy.

Rozhodne se vypít inkoust ze všech kalamářů na lavicích ve třídě i na učitelově stole. Tak je jisté, že umře. A když to nebude stačit, spolkne jehly na šití, které má pořád v kapse, aby se mohla píchat do stehen, až bude bolest břicha nesnesitelná.

Vstane a otevře kalamář na první lavici. Je to kalamář Francine Perrierové, nejlepší žákyně. Premiantky třídy. Které se ve všem daří a která nikdy nemusí škrtat. Tribout se k ní vždycky obrací s úsměvem. Její písmo se podobá letu ptáčka, a když čte a nikdy se nesplete, ani se nezarazí u první čárky, zní to, jako by si prozpěvovala.

Ve chvíli, kdy Hélène smočí rty v kalamáři Francine Perrierové a řekne si, že jich musí vypít ještě dvacet sedm, ji vyděsí nějaký hluk. Něco právě narazilo do oken třídy. Jako by někdo hodil kamínek. Někdo ji pozoruje. Hélène se rozbuší srdce. Položí Francinin kalamář a schová se pod učitelský stůl.

Uplyne deset minut. Už žádný zvuk.

Nakonec ze skrýše vyleze a popojde k oknu. Venku nic nevidí. Dvůr je prázdný. Z velkého dubu opadávají poslední listy. Hélène sleduje pohledem jeden z nich. Snese se k zemi ve stejnou chvíli, jako padne tma. List pomalu spočine na malé bílé kaluži. Hélène ho několik vteřin upřeně pozoruje. Není to kaluž, ale pták, který spadl na zem. Ještě se hýbá. Hélène spěchá na dvůr. Proběhne chodbou s prázdnými věšáky. Aby si nikdo nevšiml její přítomnosti po vyučování, nevzala si ráno plášť.

Pod dubem se nejprve zastaví pár centimetrů od ptáka. Je to racek. Její racek! Který ji od malička sleduje jako stín. Kterého pozoruje na nebi, když si chce vyčistit zrak od vět, které se jí nedaří přečíst. Kterého kreslí stínem prstů na zeď dílny. Opravdu existuje. Není výplodem její představivosti.

Racek je zraněný, ale žije. S pootevřeným zobákem pozoruje Hélène, trhaně dýchá, jako by mu příliš silně bilo srdce. Vypadá, že trpí. Hélène naráz pochopí, že se vrhl proti oknu, aby ji vylákal z té prokleté školy ven. Anebo chtěl umřít ve stejné chvíli jako ona.

Pták a dítě se navzájem pozorují. Hélène klečí před rackem a neodvažuje se ho dotknout. Má strach, že by mu způsobila ještě větší bolest. Ale nemůže ho opustit. Hélène nemá sourozence. Nemůže opustit svého dvojníka.

Nakonec ho opatrně vezme do dlaní a strčí ho do velké vnitřní kapsy halenky ke svému srdci.

11

Pokoj devatenáct.

Duch s modrýma očima je tam. Sedí vedle Hélène. Zavře knížku, kterou jí zrovna četl.

„Omlouvám se za minule, myslela jsem, že jste Lucien.“

„Já se taky omlouvám, stává se mi, že si pletu lidi.“

Nepřijde mu zvláštní, že ho mohu považovat za člověka, který by měl skoro sto dva let. Prohrábne si rukou vlasy. Poprvé ho vidím udělat pohyb, který lidé běžně dělají.

„Jak víte, jestli je na její pláži den nebo noc? Protože dnes mi neřekla ani slovo. Mám dojem, že spí.“

„Na Hélènině pláži nikdy není ráno. Je tam pořád den.“

„Je tam už dlouho? Vlastně…“

„Na prázdninách? Znám ji vlastně jen odtamtud. Myslím, že to je pláž, kde byla v roce 1936 s Lucienem.“

Dlouze se na ni zadívá. Pak upře svůj modrý pohled na mě. Vsadila bych se, že modř Hélènina moře je přesně taková jako modř jeho očí, a že kvůli tomu se nikdy nevrátí.

„Jak to víte?“

„Hodně mi vypráví.“

„Co vám ještě řekla?“

„Na její pláži… běhají otcové za míčem a matky se občerstvují. Velcí kluci poslouchají hitparádu nebo převíjejí kazety… Někdy zkroutí prsty na nohou, když šlápne na kamínky, a slyším ji šeptat: Au, dnes jsou ty kamínky horké. Nebo: Kruci, nabrala jsem si písek. Někdy se nahlas baví s kolemjdoucími, s prodavačem zmrzliny nebo ženou, která si rozloží osušku vedle ní. Hélène říká: Chodíte sem často? Klade otázky, ale jen zřídkakdy odpovídá.“

Duch se na dlouhou chvíli odmlčí a já zatím doplním do karafy čerstvou vodu.

„Knížky bychom jí neměli číst my, ale ona nám,“ pronese.

Mám chuť se jeho poznámce zasmát. Ale neudělám to. Kvůli jeho modrým očím. Dělá na mě čím dál tím větší dojem. Většinou si na to člověk zvykne. Ale s ním je to jiné, čím déle se na mě dívá, tím víc jsem rozrušená.

„Ale… co na té pláži dělá?“

„Čte milostné romány a čeká na Luciena a na malou, kteří se šli před chvilkou koupat.“

Vypadá, že ho moje odpověď dostala. Ostatně nečekal, že mu odpovím. Myslím, že se zeptal jen tak, jako když mluvíme do zdi.

„Malou?“

„Na Rose. Vaši matku. Vlastně, je Rose vaše matka?“

„Ano.“

Dám Hélène napít po malých doušcích. Říkám si, že si musí myslet, že jsme bláznivé obě.

„Jaké milostné romány?“

„Ty, které jí při každé návštěvě čte vaše matka.“

„To je, jako byste mi právě přečetla poetický návod k použití.“

Jestliže mi toto říká, znamená to, že je ze stejného světa jako my, ze světa, kde člověk věří jen tomu, co vidí. Ze světa hlupáků, naivních lidí, optimistů.

12

Když Hélène otevře dveře obchodu svých rodičů, nějaká žena je zrovna ve zkušební kabince, matka klečí před ní a vyznačuje si lem jejích šatů. Otec sedí za pokladnou, vykřikne, když ji uvidí.

Hélène lže. Lajdáci lžou. Lež je jejich druhá kůže. Je to proto, že mají víc představivosti než ostatní. Otci řekla, že jí spolužáci zavázali oči a přinutili ji jíst křídy. Že už nechce chodit do školy, že všichni jsou krutí a že je k ničemu ji k tomu nutit. Bude pracovat v dílně. Bude hodná. A když otec nebude souhlasit, zabije se.

Nechá za zády rodiče debatovat, rozhodovat. Ví velice dobře, co si řeknou. Už je překvapila při rozhovoru šeptem:

„Pan Tribout říká, že školu nikdy nedodělá… Ani kdyby opakovala… Nikdy se jí to nepodaří… Dokonce ani nepozná, kolik je hodin… v devíti letech…“

Když jde Hélène nahoru po schodech, cítí, jak se racek v její kapse hýbá. Dotkne se ho, je celý horký. Srdce mu bije normálně. Nemá zlomená křídla. Hélène ho krmí chlebem namočeným v mléce. Nikdy neviděla nic tak krásného jako tohoto bílého ptáka s oranžovým zobákem. Dokonce ani stromy nejsou tak pěkné. Dokonce ani svatební šaty. Dokonce ani hraběnka s nádhernýma nohama a obličejem panenky, která občas přijede do dílny v pěkném autě. Ani žádná krajina. Nic není krásnějšího než tento pták. Hélène otevře okno od pokoje, aby ho vysvobodila.