The True Love Experiment

Copyright © Christina Hobbs a Lauren Billings, 2023

Translation © Tereza Suchá, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-247-7

ISBN mobi: 978-80-7689-248-4

Toto je nestoudný milostný dopis adresovaný našemu žánru.

Tyto stránky budou zaplněny romantikou.

Věnováno také Jennifer Yuenové, Patty Laiové, Eileen Hoové, Kayle Leeové a Sandrii Wongové.

Vy všechny jste v této knize zanechaly svou stopu.

Děkujeme, že jste s námi sdílely své příběhy, a doufáme, že jste na nás hrdé.

Úvod

FIZZY

„Narodila jsem se jako nejstarší ze tří dětí, ale často se z legrace přirovnávám k první usmažené palačince.“ Z publika se ozve smích a já se pousměju. „Víte, co tím myslím, že? Je vždycky tak trochu nepovedená a nedodělaná, ale i přesto všem chutná.“

Smích zesílí, ale zároveň se z davu ozve pár oplzlých výkřiků. Vyprsknu smíchy, když si uvědomím, co jsem právě řekla. „Vidíte a to jsem ani neměla v úmyslu vymýšlet dvojsmysly! Snažím se vypadat profesionálně, a přitom se mi to zas až tak moc nedaří.“ Přes rameno se usměju na doktorku Leilu Nguyenovou, děkanku revellské fakulty Kalifornské univerzity v San Diegu, ke které jsem kdysi chodila na hodiny tvůrčího psaní. „To je tak, když o zahajovací řeč požádáte autorku milostných románů.“

Vedle doktorky Nguyenové sedí člověk marně se snažící potlačit smích. Doktor River Peña – blízký přítel, sexy génius a nepotvrzený upír – je tu dnes také za váženého hosta. Myslím, že dostane nějaký další čestný titul za své neskutečné sexy vědomosti. Docela dobře sem zapadá. Naškrobený límeček, dokonale nažehlené kalhoty od obleku vykukující pod doktorským talárem, nablýskané polobotky a pocit sebeovládání, kterého se mi nikdy nepodařilo dosáhnout. Teď se mu ale v jeho samolibých očích s hustými řasami mihl náznak zasvěceného pobavení.

Když jsem dostala nabídku, abych pronesla řeč na této slavnosti, River bez zaváhání položil mezi nás na stůl dvacetidolarovou bankovku a prohlásil: „Tohle bude jedna velká pohroma, Fizzy. Zkus mě přesvědčit o opaku.“

Určitě si spolu s mou nejlepší kamarádkou – jeho ženou Jess – mysleli, že si stoupnu na pódium a celé akademické obci přednesu Monology vagíny. Nebo že vytáhnu banán, a zatímco na něj budu natahovat kondom, důrazně všem připomenu, že bezpečný sex je důležitý i teď, v časech, kterým vládne božský Harry Styles. Pokud si to situace žádá, dokážu se ale chovat jako seriózní žena zabývající se literaturou.

Přinejmenším jsem alespoň doufala, že se dostanu dál než k první větě svého proslovu, než vypustím první dvojsmysl – a tento ani nebyl úmyslný.

Obrátím se zpět k zástupu absolventů oděných v modré, černé a žluté, kteří zaplnili celý sportovní komplex RIMAC, a zasáhne mě vlna napjatého očekávání za všechnu tu omladinu, která se už už chystá roztáhnout křídla. Mají před sebou tolik příležitostí. Tolik starostí se splácením studentské půjčky. Zároveň taky spoustu úžasného sexu.

„Moje mladší sestra je neurochirurg,“ oznámím jim. „Můj malý bráška? Jo, tak ten je pro změnu nejmladším partnerem v historii firmy, kde pracuje. Jeden z mých nejlepších kamarádů, který sedí přímo za mnou, je světově uznávaným genetikem.“ Biotechnologický oblíbenec sklidí upřímný potlesk, a když opět zavládne ticho, nadechnu se před finálním úderem: „Ale víte co? Navzdory všem jejich úspěchům, nikdo z nich nenapsal knihu s názvem Utajený chtíč, a proto se nejspíš shodneme, kdo tady má dneska navrch.“

Z publika se opět ozvou nadšené výkřiky. Usměju se a pokračuju: „Takže poslouchejte. Pronášet takovou řeč není jen tak. Většina lidí, kteří by byli pozváni, aby do světa vyprovodili superhrdiny, jako jste vy, by tady vyjmenovala různé způsoby, jak si najít své místo v neustále se měnící kultuře, nebo by na vás apelovali, abyste se snažili zesílit svůj vliv snížením své uhlíkové stopy. Vyzvali by vás, abyste vyrazili měnit svět a ano, určitě by měli pravdu. Tyto úmysly plně podporuji. Světoobčan – v pořádku. Ekoterorista – špatně. Doktorka Nguyenová nepozvala inspirativního klimatologa, ani charismatického a přijatelně neutrálního politika. Pozvala mě, Felicity Chenovou, autorku knih o lásce, zodpovědnosti a pozitivním přístupu k sexu. Upřímně řečeno, jediná rada týkající se ekologického uvědomění, kterou jsem způsobilá vám dát, je podporovat místní knihovnu.“ Ozve se další vlna tlumeného smíchu. „Mám-li být upřímná, je pro mě důležité jediné – je to to jediné na celém světe, co má podle mě nějaký význam – až se vy všichni, jak tady stojíte, dostanete na konec této bláznivé jízdy a ohlédnete se zpět, abyste mohli upřímně říct, že jste byli šťastní.“

Dnešek je naprosto dokonalý. Je jasno a obloha jako vymetená. Na okraji areálu se kývají větve blahovičníků, a když se ve správný okamžik zhluboka nadechnete, ucítíte v dokonalém závanu teplého vzduchu od San Diega vůni oceánu vzdáleného necelou míli odtud. Navzdory tomu se mi při této části proslovu sevře žaludek. Většinu svého dospělého života neustále obhajuji svoji práci, a přitom to poslední, co bych chtěla, je znít defenzivně. Stojím tu v taláru a čepici s proslovem, který jsem si napsala a vytiskla, abych se vyhnula improvizaci, která by mě mohla vykolejit a strhnout k vtípkům o penisech přesně tak, jak to River ode mě očekává. Chci, aby má slova vyzněla upřímně.

„Žijte svůj život, jako by to byl milostný román.“ Zvednu ruku, když se ti usmívající absolventi začnou chichotat, ale nedivím se jim, že to považují za vtip a myslí si, že chci jen znít víc tajemně. „Poslouchejte.“ Počkám, až smích utichne a nahradí ho zvědavost. „Romantika není nějaké bezdůvodné trhání podprsenek. Ano, můžeme to považovat za romantiku, není na tom nic špatného, ale ve skutečnosti není romantika o představách, že jsem krásná a bohatá, nebo třeba přivázaná k posteli.“ Další smích, ale teď už jsem získala jejich pozornost. „Jde o to, abychom příběhy o radosti povýšili nad příběhy o bolesti. Měli byste sami sebe vnímat jako hlavní postavu velmi zajímavého – a možná dokonce i poklidného – života, který máte plně ve svých rukách. Toto je, přátelé, smysl všeho.“ Znovu se odmlčím, přesně jak jsem si to nacvičila, protože všechny tyto děti byly vychovávány pod ponurým mrakem patriarchátu a mým posláním je rozbít ho příslovečným kladivem. Skutečnost, že si všichni zasloužíme mít svůj vlastní smysl života, potřebuje čas, aby ji mohli vstřebat.

Pauza je ale nakonec delší, než jsem původně zamýšlela.

Nečekala jsem totiž, že mě moje vlastní myšlenka zasáhne přímo do srdce jako blesk z čistého nebe. Žila jsem celý svůj dospělý život, jako by to byl milostný román. Jsem otevřená novým dobrodružstvím i ambicím. Jsem otevřená lásce. Užívám si sex. Podporuji ženy, které se objevily v mém životě. Aktivně se snažím vymýšlet způsoby, jak změnit svět kolem sebe k lepšímu. Žiju obklopená rodinou a blízkými přáteli. Mým hlavním smyslem života je být nejlepší parťačkou a kamarádkou, oddanou dcerou a milenkou na jednu noc, na kterou nikdy nezapomenou. Hlavní náplň mého příběhu – milostná zápletka, láska a štěstí – chybí. Místo nich zeje jedna velká díra. Už mě nebaví všechna ta první rande a najednou se cítím tak vyčerpaná, že bych si nejraději lehla přímo tady na pódiu. Najednou mi dojde, že jsem v životě ztratila radost.

Zírám na záplavu tváří obrácených ke mně, oči doširoka otevřené se na mě se zájmem upírají a já bych se nejraději přiznala k tomu nejhoršímu – Ve svém vlastním příběhu jsem se nikdy nedostala dál než k prvnímu dějství. Nevím, jaké to je být si neustále jistý smyslem svého života. Jak můžu říct tady těm mladým lidem na prahu dospělosti, aby s nadšením vyrazili do světa, neboť všechno bude v pořádku? Svět se nás podle všeho snaží neustále porazit a já už si ani nepamatuju, kdy jsem byla naposledy skutečně šťastná. Vše, co jim tady říkám – úplně každé optimistické slovo v mé řeči – zní najednou falešně.

Nakonec se mi podaří vrátit masku zářící Fizzy a říct té omladině, že to nejlepší, co můžou pro svou budoucnost udělat, je obklopit se správnými lidmi. Řeknu jim, že pokud budou ke své budoucnosti přistupovat s optimismem Teda Lassa, všechno se jim bude dařit. Řeknu jim, že když na tom zapracují, když přijmou fakt, že je potkají prudké zvraty, vzestupy i pády, když si dovolí být zranitelní, milovaní a upřímní k lidem, kteří jsou pro ně důležití, tak to nakonec všechno opravdu dobře dopadne.

Když sestoupím z pódia a usadím se vedle Rivera, vtiskne mi něco do dlaně. „Zvládlas to dokonale.“

Chvíli zírám na tu zmačkanou dvacetidolarovou bankovku a potom mu ji nenápadně vrátím. Vědoma si toho, že nás stále sledují tisíce posluchačů, nasadím široký úsměv a pronesu: „A co když jsou to všechno jen kecy?“

Jedna

FIZZY

Asi o rok později

„Pokud zrovna nesníš s otevřenýma očima o tom sexy barmanovi, pak nemáš žádnou dobrou výmluvu, proč nereaguješ na to, co jsem ti právě řekla.“

Zamrkám na svou nejlepší kamarádku sedící u stolu naproti mně. Uvědomím si, že sama sebe hypnotizuju neustálým mícháním olivy ve svém martini.

„Do háje, omlouvám se. Jsem mimo. Co jsi to říkala?“

„Ne.“ Upjatě zvedne sklenici vína. „Za trest musíš hádat.“

„Musím hádat, co jste si naplánovali během výletu do Kostariky?“

Přikývne a napije se.

Bez zájmu se na ni podívám. Vypadá to, že ona a její manžel, již dříve zmiňovaný River Peña, mezi sebou mají vřelý, sexy a vibrující vztah. Odpověď je tedy nasnadě. „Sex na každé rovné ploše hotelového pokoje.“

„To se rozumí samo sebou.“

„Honička s divokými kočkami?“

Jess se zarazí, aniž by se stihla napít. „Zajímavé, že tě něco takového napadne hned na druhém místě. Ne.“

„Piknik v domě na stromě?“

Okamžitě se s odporem otřese. „Jíst mezi pavouky? Ani náhodou.“

„Surfování na želvách?“

„Silně neetické.“

Provinile se na ni podívám. Dokonce i vtípky, se kterými se s Jess vždycky navzájem škádlíme, mi došly. „Dobře, nechám se poddat.“

Chvíli si mě pátravě prohlíží a potom řekne: „Lenochodi. Pojedeme se na ně podívat do rezervace.“

Závistivě povzdechnu a sesbírám veškeré zbytky energie, abych se zvládla rozplývat nad představou, jaký to bude úžasný výlet. Jess se ale ke mně nakloní přes barový pult a položí svou ruku na mou, aby mě uklidnila. „Fizzy.“

Sklopím oči ke svému nedopitému martini, abych se vyhnula jejímu ustaranému, mateřskému pohledu. Jessin mateřský výraz má schopnost ve mně okamžitě vyvolat potřebu sepsat vlastnoruční omluvu, ať už jsem byla přistižena při čemkoli.

„Jessico,“ zamumlám místo odpovědi.

„Co se děje?“

„Co myslíš?“ zeptám se, i když vím přesně, kam míří.

„To nejsi ty.“ Druhou rukou zvedne sklenici vína. „Objednala jsem víno z vinařství Choda a ty jsi ani nezavtipkovala o jejich krátkých a baculatých hroznech.“

Ušklíbnu se. Ani jsem si toho nevšimla. „Uznávám, promarnila jsem příležitost.“

„Co jsme sem přišly, číšník z tebe nespustil oči a ty jsi mu neposlala přes AirDrop na sebe kontakt.“

Pokrčím rameny. „Má do obočí vyholené proužky.“

Jen co to vyslovím, vyděšeně se na sebe podíváme. Jess dramaticky zašeptá. „Zdá se mi to, nebo jsi opravdu…“

„Vybíravá?“ skočím jí do řeči.

Smích poněkud zjemní její ustaraný pohled. „Už to tak bude.“ Ještě jednou mi sevře prsty, pak pustí mou ruku a narovná se. „Těžký den?“

„Jen jsem moc přemýšlela,“ přiznám. „Nebo spíš zbytečně moc.“

„Znamená to, žes dnes byla u Kim?“

Kim je moje terapeutka. Docházím k ní už deset měsíců a doufám, že mi pomůže najít cestu zpět k psaní, randění a k mému starému já. Kim trpělivě naslouchá všem mým nářkům o lásce, vztazích a inspiraci, neboť tím nechci zbytečně zatěžovat Jess (přece jen jsou s Riverem stále téměř novomanželé), svou sestru Alici (která je těhotná a má dost starostí se svým ochranitelským manželem porodníkem) nebo svou matku (která je už tak příliš zainteresovaná do mých vztahů a nerada bych, aby kvůli mně musela sama docházet na terapii).

Když jsem dřív začala pociťovat podobnou nespokojenost, stačilo jen počkat, sama po chvíli odezněla. V životě jste vždy chvíli dole a chvíli nahoře. Štěstí není žádná konstanta, ani vám ho nikdo nezaručí. Tentokrát se toho pocitu nedokážu zbavit už déle než rok. Nedokážu se zbavit cynismu, který zkresluje můj pohled na svět. Byla jsem zvyklá psát milostné příběhy naplněné neutuchajícím optimismem a vírou, že na další stránce začne moje vlastní love story. Co když mě ale ten optimismus už nadobro opustil? Co když mi zkrátka došly stránky?

„Ano, byla jsem u Kim,“ odpovím. „Dala mi domácí úkol.“ Vytáhnu z kabelky malý zápisník značky Moleskin a bez nadšení s ním zamávám. Tyto barevné deníky byly celá léta mým neodmyslitelným doplňkem. Vždy jsem měla jeden u sebe, zapisovala jsem si námět další knihy, úryvky vtipných rozhovorů nebo nápady, které se mi čas od času zrodily v hlavě. Říkala jsem jim mé myšlenkové deníky a dvacetkrát, třicetkrát i čtyřicetkrát denně jsem si do nich něco zapisovala. Tyto poznámky mi pak sloužily jako bezedná studnice nápadů. Ještě několik měsíců poté, co můj romantický mozek definitivně zamrzl před tisícovkou čerstvých absolventů univerzity, jsem s sebou stále jeden zápisník nosila v naději, že se přece jen nějaká ta inspirace objeví. Nakonec mě ale pohled na něj, jak nečinně leží v mé kabelce, tak stresoval, že jsem ho nechala doma v pracovně, aby se na něm mohl usazovat prach, stejně jako na mém laptopu a počítači. „Kim mi řekla, abych zase začala nosit u sebe zápisník,“ prozradím Jess. „Že bych měla zvládnout ten mírný tlak, který cítím, když ho mám u sebe. Prý by mi pomohlo, kdybych do něj napsala třeba jen jednu větu, nebo namalovala nějakou čmáranici.“

Chvíli o tom všem přemýšlí. Ta věta i kdybych do něj napsala třeba jen jednu větu zůstala viset ve vzduchu. „Věděla jsem, že procházíš krizí,“ řekne. „Nejspíš jsem si ale neuvědomila, jak je to vážné.“

„Ono to ale nepřišlo ze dne na den. Ze začátku jsem ještě psala, ale za moc to nestálo. Pak jsem se začala bát, že je to ve skutečnosti hodně špatné, a díky tomu jsem došla k závěru, že jsem ztratila jiskru. Když jsem o tom začala přemýšlet, napadlo mě, jestli to není kvůli tomu, že jsem přestala věřit na lásku.“

Mračí se čím dál víc, ale já ještě dodám: „Ne že bych se jednou ráno vzbudila a pomyslela si – Láska je jenom snůška lží.“ Napíchnu olivu ve skleničce a potom na Jess namířím párátko. „Ty jsi samozřejmě jasným důkazem, že to tak není. Kdy je ale nejvhodnější chvíle uznat, že můj milostný život možná nebude takový, jaký jsem si ho představovala?“

„Fizz…“

„Možná už jsem na první ligu moc stará.“

„Cože? To je…“ Zamrká a nezmůže se ani na argument. „No, to je opravdu povedená metafora.“

„Je to klasické dilema o slepici a vejci. Zabil můj spisovatelský blok mé romantické vzrušení a nebo ztráta romantického vzrušení zabila mé skutečné vzrušení?“

„V této situaci je příliš mnoho vzrušení.“

„Kéž by! Když žiješ sama tak dlouho, už si ani nejsi jistá, jestli ještě dokážeš mít vůbec vztah.“

„Ty jsi ale o žádný vztah ani nestála,“ připomene mi. „Ta Felicity Chenová, kterou znám, považovala randění za druh extrémních sportů.“

Povzbuzena jejími slovy na ni opět namířím párátko. „To je přesně ono! To mě taky děsí! Co když jsem vyčerpala všechny místní zdroje?“

„Místní… zdroje?“

„Často jsem ze srandy říkala, že jsem randila úplně s každým mužem ze San Diega a okolí – neúmyslně i s pár ženatými – jenže teď se začínám obávat, že jsem možná nebyla zas až tak daleko od pravdy.“

Jess se zasměje nad skleničkou vína. „Ale no tak.“

„Vzpomínáš si na Leona? Toho chlápka, kterého jsem potkala na parkovišti u Whole Foods, kde mi na nohu převrátil obrovský tác řeckého salátu?“

Přikývne a napije se. „Byl to ten chlápek ze Santa Fe?“

„A pamatuješ si na Nathana, kterého jsem potkala na schůzce naslepo?“

Přimhouří oči. „To jméno jsem už asi slyšela.“

„Jsou to bratři. Dvojčata. Přestěhovali se sem společně, aby byli blíž rodině. Během dvou týdnů jsem si stihla vyrazit s oběma.“ Jess si přitiskne ruku na pusu a snaží se potlačit smích. „Když Nathan vešel do restaurace a přistoupil k mému stolu, vyhrkla jsem ‚Co tady proboha děláš?‘“

Vyprskne smíchy. „Věřím, že se jim to s Leonem stává docela často.“

„Jasně, ale minulý měsíc jsem si vyšla s chlápkem, který se jmenoval Hector.“ Odmlčím se, abych zdůraznila to, co se chystám říct. „On je ten bratranec, kvůli kterému se sem dvojčata přestěhovala.“

Tentokrát už její smích připomíná spíš zaúpění. Kdysi tohle všechno bývalo vtipné. Dřív bychom se tomu obě od srdce zasmály. Takové randění mě neskutečně bavilo. Fizzyina dobrodružství pro mě byla nekonečným zdrojem inspirace a to i v případě, že se rande příliš nepovedlo. Pořád jsem to mohla použít jako veselou historku nebo jako námět pro nějaký dialog. Teď jsem ale v situaci, kdy mám rozepsaných šest knih. Dostala jsem se k osudovému setkání a dál… nic. Cesta k „miluji tě“ je zablokovaná, v mém mozku svítí nápis VJEZD ZAKÁZÁN. Pomalu mi to začíná docházet. Když totiž vidím Jess, jak se celá rozzáří, kdykoli River vejde do místnosti, musím přiznat, že jsem s nikým takovou čistou radost nepoznala. O to těžší je potom psát upřímně o lásce.

Už si ani nejsem jistá, že vím, jak vypadá skutečná láska.

„Jessin telefon na stole zavibruje. „To je Juno,“ řekne a myslí tím svou desetiletou dceru, mou druhou nejlepší kamarádku a nejúžasnější malou bytost, kterou jsem kdy potkala. Děti jsou pro mě většinou záhadou, ale s Juno můžu mluvit jako s dospělou – nejspíš proto, že je mnohem chytřejší než já.

Kývnu na Jess, aby si vyřídila ten telefonát, právě ve chvíli, kdy se střetnu pohledem s mužem na druhé straně baru. Je nádherný takovým jednoduchým a bezprostředním způsobem. Rozcuchané tmavé vlasy mu padají do světlých pronikavých očí, jeho ostře řezaná čelist by dokázala rozřezat mé oblečení, zatímco by líbal celé mé tělo. Sako má přehozené přes židli, košili napnutou přes široká ramena má u krku rozepnutou – působí mrzutým dojmem muže, který má za sebou dost hnusný den, a ten hladový záblesk v jeho očích prozrazuje, že by mě rád využil, aby na to všechno zapomněl. Muži, kteří takto navazují oční kontakt, mě vždycky přitahovali. Stará Fizzy už by mířila k němu.

Jenže Současná Fizzy je úplně k ničemu. Opravdu se můj vnitřní nadržený barometr porouchal? Poklepu na něj pomyslným reflexním kladívkem a představuju si, jak odtáhnu toho sexy ředitele z jeho barové stoličky za rozepnutý límeček košile ven na chodbu.

Nic.

Podívej se na jeho rty! Tak plné! Tak arogantní!

Pořád nic.

Odvrátím od něj pozornost a otočím se zpět k Jess, která právě dotelefonovala. „Všechno v pohodě?“

„Bylo potřeba sladit tancování a fotbal,“ odpoví a pokrčí rameny. „Rozvedla bych to, ale obě bychom u druhé věty usnuly. Vraťme se k Hectorovi, tomu bratranci…“

„Ani s jedním z nich jsem nespala,“ vyhrknu. „Už rok jsem s nikým nespala.“ Spočítala jsem si to před pár dny. Zní to divně, když se to tak vysloví nahlas.

Nejspíš se to i divně poslouchá, neboť Jess na mě užasle zírá. „Páni.“

„Spousta lidí je celý rok bez sexu!“ namítnu. „To je to opravdu tak šokující?“

„U tebe ano, Fizzy. Děláš si ze mě srandu?“

„Nedávno jsem se večer dívala na porno a nic to se mnou nedělalo.“ Sklopím hlavu. „V mých kalhotkách je to asi všechno nějak nefunkční.“

Její obavy sílí. „Fizz, zlato, já…“

„Minulý týden jsem si šla zaběhat v žabkách, abych si alespoň připomněla, jak sex zní.“ Jessino čelo zbrázdí starostlivé vrásky a já rychle zařadím zpátečku. „Odpověď je nasnadě. Je načase si zašukat.“

Na malou chvíli vypadá, že zvažuje, jestli stojí za to snažit se protestovat proti mé snaze o změnu tématu. Naštěstí se nakonec rozhodne přistoupit na mou hru. „Máme jasnou dohodu, že není povoleno řešit krize sexem. Je mi líto, ale od výboru nejlepších kamarádek dostáváš zamítavou odpověď.“

„Představ si, jak bych hned omládla. Výstřední a svolná k čemukoli.“

„Ne.“

Zaúpím o obrátím pozornost k televizní obrazovce, kde už skončilo sportovní utkání a v titulcích běží místní zprávy. Ukážu na obrazovku. „Hele, tvůj muž je v televizi.“

Upíjí víno a zírá na dvojrozměrného Rivera. „Na to si asi nikdy nezvyknu.“

„Na co přesně? Na manžela nebo na to, že je v televizi?“

Zasměje se. „Na tu televizi.“

Je to na ní jasně vidět: manžel je pro ni stejně přirozenou součástí jako dýchání. Vděčí za to vědě, konkrétně Riverovu vlastnímu objevu – testu DNA, pomocí kterého jsou podle kompatibility v milostných vztazích páry rozdělovány na základní, stříbrné, zlaté, platinové, titanové a diamantové shody na základě všelijakých složitých genetických vzorců a osobnostních testů. Právě takový test jim odhalil, že jsou spolu tak kompatibilní, jak jen je to možné.

Bez ostychu a s radostí si za to přisvojuji zásluhy. Jess ten test, který je dal dohromady - DNADuo, ani nechtěla vyzkoušet, dokud jsem jí ho nenacpala do ruky. Kde jsou mé právem zasloužené plusové karma body? River přetvořil svůj desetiletý výzkum genetických vzorců a milostné kompatibility do mobilní aplikace a miliardové společnosti GeneticAlly. Tato společnost je v současnosti zlatou hvězdou a miláčkem celého biotechnologického průmyslu a online seznamek. Od chvíle, kdy ji River založil, je neustále v centru zájmu veškerých zpravodajství.

Je to jen samé bla bla bla a spousta žvástů, když příliš zabředne do vědeckých detailů, ale rozhodně se mu nedá upřít, že změnil způsob, jakým si lidé hledají svou lásku. DNADuo uvedl na trh zhruba před třemi lety a od té doby dokonce předčila v počtu uživatelů i Tinder. Někteří analytici předpokládají, že její akcie překonají i akcie Facebooku, když je teď propojena s Paired, aplikací pro sociální média. Úplně každý zná někoho, kdo našel partnera díky GeneticAlly.

Tohle všechno zní úžasně, ale pro člověka jako je River, který bude raději trávit celé dny v laboratoři, než aby vedl setkání s investory nebo odpovídal na dotazy reportérů, to podle mě musí být spíš otrava.

Večerní zprávy nám ale připomněly, že Genetic Ally už brzy přestane Riverovi dělat starosti. Společnost se totiž prodává.

„Kdy mají podepsat smlouvu?“ zeptám se.

Jess polkne víno a oči nespouští z obrazovky. „Očekává se, že to bude v pondělí ráno.“

Nedokážu to pochopit. Správní rada GeneticAlly přijala nabídku a teď se řeší různé smlouvy o dílčích právech, kterým ani nerozumím. Velmi dobře ale rozumím skutečnosti, že budou tak bohatí, že dnešní útrata je rozhodně na Jess.

„Jak to celé vnímáš?“

Zasměje se. „Cítím, že jsem naprosto nepřipravená na život, který nás čeká.“

Zírám na ni a snažím se rozluštit jednoduchost této věty. Potom se natáhnu přes stůl a vezmu ji za ruku. Na pravém zápěstí má druhou polovinu mého opileckého a s chybami napsaného tetování z písničky od Fleetwood Mac: Buřky vždy a já mám provází déšť. Věta, která nás navždy pojí dohromady. „Miluju tě,“ pronesu vážně. „A vždycky tu pro tebe budu, abych ti pomohla utrácet ty nechutný sumy peněz, za který si můžeš koupit klidně i žirafu.“

„Raději bych chtěla alpaku.“

„Popusť uzdu fantazii, Peñová. Pořiď si dvě alpaky.“

Jess se na mě usměje a pak zvážní. Stiskne mi ruku. „Víš, že se ta stará Fizzy zase vrátí, že?“ zeptá se. „Myslím, že jen procházíš nějakou změnou a bude chvíli trvat, než to všechno zpracuješ.“

Zalétnu pohledem na druhou stranu baru, kde sedí ten rozcuchaný sexy muž. Snažím se na těle odhalit alespoň náznak vzrušení. Nic. Odtrhnu od něj pohled a pomalu vydechnu. „Doufám, že máš pravdu.“

Dva

CONNOR

Kdysi jsem slyšel nějakého týpka v podcastu vykládat, že dokonalý den se podle něj skládá z deseti hodin kofeinu a čtyř hodin alkoholu. S tou kofeinovou částí bych možná i souhlasil, ale to nic moc pivo přede mnou mi připadá spíš jako tekutý smutek než jako forma útěku. Bohužel ale vcelku koresponduje se vším, co mě dnes potkalo.

„Přechod na televizní stanici specializující se na reality show může být zábavný,“ prohlásí roztržitě můj kamarád Ash s pohledem upřeným na basketbalový zápas v televizi umístěné nad barem. „V podstatě je to hodně podobné tomu, co teď děláš, jen je to víc sexy.“

„Ashi,“ pronesu, ušklíbnu se a usilovně si třu spánky, „točím krátké dokumentární pořady o mořských savcích.“

„No a show o randění je vlastně krátký dokument o suchozemských savcích.“ Zasměje se vlastnímu vtípku, podívá se na mě a přikývne. „No nemám pravdu?“

Zaúpím a oba opět zmlkneme a obrátíme pozornost nahoru k obrazovce, kde Warriors drtí Clippers.

Tak příšerný den v práci jsem neměl, už ani nepamatuju. Začínal jsem na úplném dně velké žraločí nádrže zvané Hollywood, a proto vím, že můžu být rád za práci pro relativně malou produkční společnost North Star Media. Práce v malé firmě s sebou samozřejmě nese určité problémy – omezený rozpočet, neustálé souboje s distribucí a taky fakt, že jsem 120 mil od Los Angeles. Na druhou stranu mám ve svých projektech volnou ruku.

Nebo lépe řečeno, měl jsem až do dneška, kdy mi můj šéf Blaine Harrison Byron – muž, jehož kancelář zdobí obrovská betonová deska s graffiti, socha nahé ženy v životní velikosti a jako nejnovější přírůstek také třpytivé sedlo – oznámil, že se společnost začne ubírat novým směrem a místo sociálně uvědomělých programů se zaměří na reality show. Chlap, který se jmenuje Blaine Harrison Byron snad ani nemůže být nic jiného než obrovský namyšlený čurák.

(Uznávám, že ten, kdo se sám jmenuje Connor Frederick Prince III by neměl tak rychle házet kamenem. Já jsem ale jen tak z rozmaru nezruinoval životy všech zaměstnanců, takže si stojím za svým).

„Probereme to,“ ozve se Ash, když v televizi naskočí reklama na řetězec rychlého občerstvení. „Co přesně tvůj šéf řekl?“

Zavřu oči a snažím se vybavit si přesně Blainova slova. „Řekl, že jsme příliš malí, než abychom si mohli dovolit být společensky uvědomělí.“

„Nahlas?“

„Nahlas,“ potvrdím. „Řekl, že když si lidé večer sednou po náročném dni, nechtějí se cítit mizerně jen proto, že si na oběd zabalili sendvič do igelitového sáčku, nebo přemýšlet nad množstvím vody spotřebované na výrobu elektřiny na nabití jejich iPhonu.“

Ash se zatváří překvapeně. „Páni.“

„Chce, abych se zaměřil na ženské publikum.“ Upiju piva, položím sklenici a upřeně zírám na stůl. „Řekl, že Bravo drží prvenství mezi kabelovkami v hlavním vysílacím čase pro ženy ve věku od osmnácti do devětačtyřiceti let díky dvěma špičkovým franšízovým reality show a že tato skupina diváků nejvíc utrácí. Ergo, manažeři jdou po zisku z prémiových reklam. Jeden z mých kolegů, Trent, už musel začít pracovat na jakémsi mixu pořadů O milion kolem světa a Američtí gladiátoři. Nazvali to Zrychlený výcvik. Po mně chtějí, abych rozjel reality show o randění.

„Jako souboj žen o nějakého naolejovaného krasavce?“ zeptá se Ash.

„Přesně tak.“

„Polonazí představitelé Generace Z zamčení ve velkém domě a snažící se dostat někoho do postele.“

„Ano, ale…“

„Sexy ženy ochotné provdat se za obyčejného týpka, kterého nikdy před tím neviděly.“

„Ashi, něco takového já nikdy v životě neudělám.“

Zasměje se. „Musíš odložit své britské vychování. Zkus předstírat, že jsi Američan.“ Když položí své pivo na stůl, všimnu si, že má špatně zapnutou košili. U Ashkana Malekiho si téměř vždy můžete být jistí, že má buď rozvázané tkaničky, rozepnutý zip nebo je nějak jinak neupravený. Je to svým způsobem roztomilé, jen nechápu, jak může přežít v místnosti plné šestiletých dětí, které si neberou servítky. „Každá práce má své mouchy. My jen musíme vytrvat.“

Ashe znám od chvíle, kdy moje dcera Stevie nastoupila do školy a on v pololetí převzal její třídu. Zjistili jsme, že chodíme do stejné posilovny, a také jsme spolu začali chodit každý den běhat. Okamžitě jsme si padli do oka, ale kdykoli jsme byli spolu, měl jsem pocit, jako bych chodil potají na rande s učitelkou své dcery. Na konci školního roku Stevie naštěstí postoupila do druhé třídy, ale my jsme s Ashem zůstali kamarádi.

„Tebe učení baví,“ řeknu.

„Většinou. Děti jsou skvělé,“ vysvětluje. „Problém jsou spíš jejich rodiče.“

Z legrace se na něj škaredě zamračím.

Ash se ušklíbne a nacpe si do pusy hranolku. „Ne, vy s Nat jste byli v pohodě. Stevie mi sem tam něco vykládala, ale nebylo to nic hrozného.“ Nakloní se ke mně a ztiší hlas. „Nevěřil bys, co všechno mi děti povypráví. Někteří rodiče jsou vážně mimo. Jeden z nich mi fyzicky vyhrožoval, když jeho syn prohrál v hláskovací soutěži. Měl obavu, že to poškodí jeho budoucí akademickou kariéru.“

„Jakou kariéru? Bylo mu šest.“

„Měl vyhláskovat slovo zkříživší.“

„Sám bych si tím hláskováním nebyl jistý.“

„Přesně.“ Dav kolem nás společně nadává na cosi v právě probíhajícím zápase, což přitáhne jeho pozornost zpět k obrazovce a mě opět ovládne neklid kvůli  práci.

Když jsem se před osmi lety rozvedl s Natalií, dohodli jsme se, že budeme mít naši dceru ve střídavé péči. Stevie, které je teď deset, tak tráví týden u mámy a víkendy a většinu prázdnin u mě. Většinou s tím nemám problém, ale díky příšernému večernímu pohovoru s Blainem jsem promeškal své vyzvedávací okénko. V jednu chvíli jsem v duchu provedl výpočet platný pro jižní Kalifornii:

(denní doba) x (stavební práce na dálnici) je pátek

a řekl jsem Nat, ať si zařídí, co potřebuje, a neohlíží se na mě.

Musela s sebou vzít Stevii na pochůzky a domů se vrátí až za několik hodin. Nejen že je moje kariéra v hajzlu, ještě přijdu i o čas strávený se svou oblíbenou holčičkou.

Jsem neklidný, očima bloumám po baru a sklouznu pohledem ke dvěma ženám, kterých jsem si všiml už dřív. Jedna je ke mně otočená zády, ale ta druhá, se kterou jsem navázal oční kontakt jen chvíli poté, co jsem sem přišel, je tak krásná, že se na ni musím neustále pokradmo dívat. Je drobná a štíhlá, její jako uhel černé vlasy se lesknou v odrazu světla nad jejich stolem. Na sobě má přiléhavé černé šaty, nohy má zkřížené a jeden tenký vysoký podpatek zaháknutý za nohu barové židle. Vše na ní křičí hustý, ale je dost zvláštní, když takto dospělý muž popisuje dospělou ženu. Nemůžu si ale pomoct, je to tak. Mluví velmi živě a často svou kamarádku rozesměje. Měl bych na ni přestat zírat, ale raději budu věnovat pozornost krásné ženě, než abych se pořád zaobíral svou prací.

Kdybych byl v jiném rozpoložení, možná bych za ní zašel, abych zjistil, jestli bychom si přes noc nemohli věnovat pozornost navzájem na nějakém jiném místě. Ash mě ale vytrhne z mého snění, když mě v reakci na cosi na obrazovce bezmyšlenkovitě chytne za límeček.

„Sakra… Ashi.“

„Chyť to… chyť to!“ vykřikne. Zatváří se nešťastně. „Neeeeeee.“ Klesne zpátky na židli.

„Právě jsem prohrál pět doláčů.“ Sáhne do kapsy pro telefon.

„Celých pět amerických dolarů?“ pronesu a zakřením se. „Měl bys brzdit s tím svým gamblerstvím.“

„Nevím, jak to Ella dělá, ale je jako žralok a nikdy neprohraje.“

„Prohrál jsi s vlastní ženou?“

Vzhlédne od telefonu, na kterém jí právě píše zprávu. „Přemýšlím, že bych ji vzal do Vegas.“

„Udělej to rozhodně dřív, než se to malý narodí – těhotné ženy milují zakouřená kasina.“

Dělá, že neslyší, a vrátí telefon zpět do kapsy. „Vraťme se k tvé pracovní krizi, ať už můžu vypadnout a jít domů. Vím, že to nejspíš raní tvou dobráckou duši, ale podle mě bys měl zatnout zuby a udělat tu reality show, kterou po tobě Blaine chce. Věnuj zbytek roku té slaďárně, nebo jak tomu říká, a když to bude mít úspěch, budeš pak mít větší páku prosadit si tvorbu toho, co budeš chtít.“

Než se stihnu ohradit, zvedne ruku.

„Vím, že se ti to nelíbí. Vím, že ti na tvé práci záleží. Díky tobě jsem už dva roky nevyhodil žádný obal od žvýkačky nebo plastovou lahev. A budu používat i látkové plínky, chlape.“

„Se mnou musí být na večírcích velká zábava.“

Ash si opře bradu o ruce. „Říkám to proto, že vím, jak moc by ses chtěl držet svých zásad. Chceš tvořit věci, které mají smysl. Zároveň taky vím, že si nemůžeš dovolit přijít o tuhle práci. Dnes večer jsi přišel o pár hodin se Stevií. Uvědom si, o co všechno bys přišel, kdyby ses musel přestěhovat zpět do LA.“

Zabořím pohled do sklenice piva. Už jen ta myšlenka mi svírá žaludek. „Jasně.“

„Tak to prostě udělej a pak se můžeš posunout dál.“

„Nejsem si jistý, že je to tak snadné.“

„Ale no tak. Jsme chytří kluci. Hoď sem nějaké nápady na sexy show.“

Přitisknu si prsty na spánky ve snaze vydolovat nějaký milionový nápad. „To je ten problém. Já žádné nemám. Jsem přesvědčený, že svět nepotřebuje další takovou show.“

„No, svět ji možná nepotřebuje, ale docela určitě ji chce. Ella je sleduje všechny. Potřebuješ jen nový úhel pohledu.“ Rozhlédne se po baru a při té příležitosti si všimnu lístečku z čistírny stále ještě přilepeném na jeho límečku. Měl to tam celý den? S povzdechem se natáhnu a odlepím ho. „Jéje,“ řekne, prohlédne si ho, odloží ho na stůl a znovu se zadívá na televizi.

Obrátím se stejným směrem. Zápas už skončil a teď běží večerní zprávy. Zvuk není přes hluk v baru slyšet, v popisu ale stojí, že GeneticAlly, v současnosti největší seznamovací aplikace na světě, zakoupila společnost Roche Pharmaceuticals.

„No do prdele,“ zamumlá Ash a potom přimhouří oči ve snaze přečíst něco na obrazovce. „To je naprosto absurdní částka.“

Úžasem mi brada klesne skoro až na podlahu. „To teda.“ Na něco si vzpomenu a obrátím se na Ashe. „GeneticAlly – neseznámil ses tam náhodou i ty s Ellou?“

Přikývne. „Jsme zlatý pár.“

Vedle nás se právě posadil muž se ženou. Je z nich cítit zklamání. Nepovedené první rande. Dívají se na sebe jen ve chvílích, kdy si myslí, že se ten druhý nedívá. Když o sebe omylem zavadí rukama, začnou se hned omlouvat a nesměle usmívat. Žádná jiskra. Bylo by to ode mě troufalé, ale mohl bych za nimi zajít a říct jim, že mezi nimi není žádná chemie, že nemají žádnou šanci? Moc GeneticAlly neznám, vím jen, že vymysleli systém, který páruje lidi podle jejich DNA. Této dvojici bych dal nulu.

Zvednu hlavu a zeptám se Ashe: „Myslíš, že jsou taky zlatý pár?“

Ohlédne se přes rameno, chvíli je pozoruje a potom zvedne sklenici. „Ne. Ani náhodou.“

Opět se zahledím na televizi a v hlavě se mi začíná rodit myšlenka. Budu muset zavolat na pár míst. Alespoň budu mít co dělat.

Tři

CONNOR

O dvě hodiny později už parkuju před Nataliiným domem. Je to nádherné místo – vím to moc dobře, spolupodepisoval jsem půjčku. Realitka ho popisovala jako dům ve španělském koloniálním stylu s bílými štukovými stěnami, taškovou střechou s mírným sklonem a krytým dvorkem, který Nat vždycky úžasně nazdobí na Halloween. Tam, kde se ale dřív povalovala tříkolka a chodník zdobily obrázky zvířat nakreslené křídou, stojí teď kolo s přehazovačkou a cestu ke vchodu lemují orchideje v květináčích. Po rozvodu se Natalia vrhla na zahradničení a celá kvete stejně jako ty orchideje.

Na prvním schodu na mě čeká Steviin čokoládově hnědý labradoodle Baxter. Jsme přesně ten typ rodičů, kteří svým dětem pořídí po rozvodu psa jako bolestné. Začne vesele štěkat, aby všechny v domě upozornil, že je na pozemku vetřelec, a zatímco stále vrtí ocasem, rychle se překulí na záda, abych ho mohl poškrábat na břiše.

„Tolik peněz jsme utratili za štěněcí výcvikový tábor a ty jsi pořád stejně mizerný hlídací pes,“ pronesu a skloním se, abych ho podrbal. „Kde jsou všichni? Kde je Stevie? Přivedeš mi ji?“

Dveře jsou pootevřené, Baxter do nich strčí čumákem a vyběhne nahoru po schodech.

„Haló?“ zavolám. Uvnitř je příjemný chládek a naprosté ticho. Na konferenčním stolku leží rozložený Steviin domácí úkol a na pohovce trůní koš s poskládaným prádlem. Zdi jsou ověšeny fotkami, na některých je Stevie a Natalia, na pár z nich jsem i já. Fotili jsme Stevii každý rok na její narozeniny na stejném místě a ve stejné pozici. Když tady vidím ty fotky pohromadě, je to jako časosběrný snímek jejího dětství. Na deset let je hodně vysoká a k tomu hubená jak tyčka. Po své matce zdědila olivovou pleť a tmavé vlasy, ale její oči – moje oči – jsou jasně zelené.

Na schodech se ozvou kroky a o vteřinu později se na mě zřítí malé tělo a hubené paže mě obejmou kolem pasu. Baxter je jí v patách. „Konečně,“ zahuhlá mi Stevie do břicha.

Skloním se a políbím ji na vlasy. „Promiň, šéfe. Protáhla se mi schůzka. Užila sis to s maminkou?“

Dramaticky se převalí na sedačku. „Byly jsme snad úplně všude. Nejdřív jsme jely do čistírny, potom jsme vezly na poštu nějaké věci pro Abuelitu a potom šla máma na nehty. Zapomněla jsem si knížku, tak mi aspoň dovolila sledovat videa na telefonu a objednaly jsme si čínu.

Pocit viny, který mě – rodiče pouze na víkend - neustále provází, zvedá svou ošklivou hlavu.

„Mrzí mě to, Sass.“

„V pohodě. Nechala jsem si nalakovat nehty.“ Zvedne ruku a zatřepe prsty s růžovými konečky. Pokud si má Stevie vybrat nějakou barvu, vždycky je to růžová. „A taky vím, že jsi v práci super důležitý.“

Sednu si na konferenční stolek čelem k ní. „Musel jsem vyřešit pár věcí, které by do pondělka nepočkaly.“

„Tak to muselo být něco velkého,“ odpoví šibalsky. „Máš ty nejlepší nápady a děláš nejlepší dokumenty.“

Tady mi něco nehraje. Stejně jako její matka je i Stevie výborná vyjednávačka. Problém je v tom, že si většinou ani nevšimnu nějakého vyjednávání až do chvíle, kdy jim všechno odsouhlasím. „Kam tím míříš?“

„Nikam. Jen seš fakt hustej, to je celý.“ Odmlčí se. „Málem jsem zapomněla!“ Posadí se a jako zázrakem už najednou není vyčerpaná. „Přijede sem Wonderland!“

Wonderland je popová kapela, která vyhrává všechny možné ceny, vévodí všem žebříčkům a Stevie je jimi naprosto posedlá. Všechny dárky k narozeninám, Vánocům nebo i jakákoli drobnost během nějaké oslavy musí obsahovat něco s touto kapelou. Tváře všech členů kapely jsem už viděl na tolika Steviiných tričkách, že bych je bez problémů rozpoznal v davu.

„Jako že tady budou mít koncert?“

„Ano! Nemohli bychom tam jít? Prosím?“ Chytne mě za ruce a upře na mě doširoka otevřené oči. „Mohla bych to dostat k narozeninám.“

„Mělas narozeniny v lednu. Teď je květen.“

„Hmm,“ zamyslí se. „Kdybych měla samé jedničky?“

„Ty už máš samé jedničky.“

Její zatrpklý výraz mluví jasně. Přesně. Trapák. To jsem já. Vytáhnu telefon. „No dobrá. Kde mají hrát?“

Steviino nadšení se stupňuje. „V Open Air!“

„Uklidni se,“ pronesu jemně. „Jenom se dívám. Mluvila jsi o tom už s mámou?“

„Říkala, že jí nebude vadit, když mě tam vezmeš.“

„To se nedivím.“ Když se mi stránka konečně načte, objeví se na horním okraji obrovský banner: WONDERLAND: TURNÉ ZAKÁZANÁ HRA. „Název ,Zakázaná hra‘ mi nezní úplně důvěryhodně.“

Stevie protočí oči v sloup. „Tati.“

Sjedu dolů k termínům v San Diegu a všimnu si červeného nápisu VYPRODÁNO přes tlačítko umožňující nákup. Obrátím k ní telefon a ona okamžitě svěsí hlavu.

„Je mi to líto, Sass. Tak třeba až tu budou příště? Ono to stejně začíná až v osm a ty jsi většinou tuhá už o půl deváté.“ Tváří se uraženě a já se k ní skloním, abych jí viděl do očí. „Zjistíme, jestli to nebudou streamovat, pak bychom se třeba mohli společně dívat.“

Je zklamaná, ale trochu ji to povzbudí. „Koupíme si trička s motivem turné a objednáme si pizzu?“

„Rozhodně. Teď si doběhni pro věci, ať můžeme vyrazit.“

Zvedne se z pohovky a dlouhé neposedné nohy ji nesou ke schodišti. Od minulé neděle, kdy jsem ji viděl naposledy, musela zase o něco povyrůst. Pes uhání za ní.

„Mimochodem, kde máš mámu?“ zavolám.

„Byla venku. Insu staví na zahradě kůlnu a ona je tam s ním.“ Shlédne na mě z vršku schodiště. „Je fakt silnej.“

„Všiml jsem si.“

Insu je Nataliin přítel. Je mu dvacet šest… to bude ono. Trvalo nám několik let, než jsme vyladili naše rozvedené rodičovství. Teď k sobě ale cítíme víc respektu a záleží nám na tom druhém snad ještě víc, než když jsme byli svoji. Když se Nat znovu zamilovala, sejmula tím ze mě břemeno, o kterém jsem ani nevěděl, že ho nesu. Fakt, že je to skoro teenager (ano, trochu to přeháním, ale já jsem ten, kdo zůstal na ocet, tak si to můžu dovolit) mi působí radost, což jsem opravdu nečekal.

Slyším nad hlavou Steviiny kroky, které najednou utichnou, když si nejspíš hází věci do tašky. V tichosti přecházím po obýváku a v myšlenkách se vracím ke svému pracovnímu dilematu.

Mohl bych vytvořit nějaký mix ekologicky uvědomělé reality show, ale popravdě řečeno se nechci s tímto formátem střetnout se svými kolegy dokumentaristy. Trvalo mi několik let, než jsem si vybudoval současné postavení, které s sebou nese určitou důvěryhodnost. Obávám se, že jeden dobrodružný závod napříč džunglí by to dokázal smést ze stolu jednou provždy. Nehledě na to, že Blaine touží po něčem lascivním a sexy, čemuž neodpovídá nic z mého dosavadního repertoáru.

Budu muset zapátrat v jiných vodách. Seznamovacích reality show jsou mraky, budu tedy muset vymyslet, jak zařídit, aby ta moje nad ostatními vyčnívala. V tomto už tak dost zaplněném prostoru jsem naprostý amatér, ale čím víc nad tím přemýšlím, tím víc se neustále vracím k myšlence, která se mi zrodila v hlavě, když jsem v baru zaslechl zprávy o GeneticAlly. Moje intuice mi říká, že to není úplně špatný nápad, ale pořád mi chybí jeden podstatný dílek skládačky…

Zamyšleně dojdu k jedné z mnoha Natiných knihoven. Je zřejmé, že Stevie zdědila svou fanouškovskou posedlost po své matce, ale zatímco má dcera šílí kvůli hvězdám popu, Natalia je dychtivou čtenářkou milostných románů. Zběžným pohledem zjistím, že na polici přede mnou leží více než dva tucty knih od stejné autorky. Jednu z nich vezmu do ruky.

Touha na širém moři od Felicity Chenové.

Na obalu je vyobrazený krásný pár v objetí na palubě pravděpodobně pirátské lodi. Je to úžasná fotka – dynamická, sexy, náladová – a když knihu otevřu, najdu uvnitř ještě detailnější verzi. Přelétnu pohledem obsah: ztracený dědic, hrdinka svírající meč, země na pokraji války a ukrytý poklad, který by je mohl všechny zachránit. Podívám se na zadní stranu obálky a ztuhnu. Zírá na mě fotka autorky a já v ní poznávám tu úžasnou ženu z baru.

Přesunu se k rodinnému počítači, zadám heslo a do vyhledávače napíšu Felicity Chenová. Obrazovka se okamžitě zaplní spoustou odkazů. Rozhovory u příležitosti vydání knihy, fanouškovské edice, účty na sociálních sítích, stránky knihkupců a stránka jejího vydavatele. Kliknu na jeden odkaz ve zprávách a zobrazí se mi zahajovací projev na univerzitě v San Diegu.

Než se za mnou ozvou kroky na dřevěné podlaze, stihnu shlédnout zahajovací projev a půl tuctu krátkých rozhovorů, přečíst recenze její práce v Entertainment Weekly a rychle projet obsah, který vkládá na svůj instagramový účet. Felicity Chenová je vtipná, charismatická, chytrá, nebojí se mluvit k davům, naopak, je v tom dost dobrá. V televizi by působila velmi přirozeně…

Natalia se tváří podezřívavě. „Proč máš obrazovku plnou mé oblíbené autorky?“

Otočím se na židli ke své bývalce. „Co o ni víš?“ Felicitina biografie obsahuje jen žalostně málo osobních informací. Wikipedie není o moc sdílnější. „Je svobodná?“

„Jestli si s ní něco začneš, pak jí nějak ublížíš a já kvůli tomu přijdu o její další knihu, budu tě nejspíš muset zabít.“

„Nechci s ní chodit, Nat.“

„Chceš ty vůbec s někým chodit? Víš, že nemusíš žit v celibátu, že?“

„To už tady dlouho nebylo.“

„Jak tenkrát Stevie vešla, zrovna když…“

Dám dva prsty do pusy a ostře zapískám. „Žlutá karta, Garciová.“

Nat vyprskne smíchy. Tady ta potížistka ví moc dobře, že mám trauma od chvíle, kdy čtyřletá Stevie vešla do ložnice, kde jsem byl v nejlepším s dámou, jejíž kotníky se opíraly o moje ramena. Bylo to poprvé a zároveň naposledy, kdy jsem si někoho přivedl domů v době, kdy jsem měl u sebe Stevii. Nejsem si jistý, že na to budu schopen kdy zapomenout. Děsím se dne, kdy ta vzpomínka vypluje na povrch a moje dcera se mi už nebude schopná nikdy podívat do tváře.

„Promiň,“ řekne Nat, ale nezní to příliš upřímně. „Pověs jí nad dveře zvoneček. Funguje to.“

Ukážu palcem přes rameno na monitor. „Můžeme se vrátit k tématu?“

Podívá se za mě na Felicitinu tvář na obrazovce. „Jo, jsem si více méně jistá, že je svobodná. V několika starších rozhovorech zmiňovala, že s někým randí. Proč?“

„Chtěl bych ji do své show.“

Nat zvedne udiveně obočí. „Chceš dělat dokument o romantice, feminismu nebo tak něco?“

Zasměju se. „Ne.“

„Čemu se směješ?“ zeptá se a zamračí se.

Opatrně, pomyslím si. V minulosti jsem to od Nat párkrát pěkně schytal, když jsem se jí vysmíval kvůli knihám, které četla. Teď potřebuju pomoct, nechci se pouštět na tenký led. „Promiň, ne, jde o to, že možná budu dělat televizní seznamku.“

Vytřeští oči. „Cože? North Star produkovala sitkomy a nenáročné filmy, potom dokumenty o životním prostředí a teď seznamovací show?“

„To je celý Blaine,“ pronesu na vysvětlenou a Nat je to hned jasné. Blaine skáče z jednoho žánru na druhý, podle toho, komu se právě podaří ho zaujmout a teď – vcelku pochopitelně – jsou to investoři a jejich peníze. Díky těmto jeho výstřelkům mě ale také kdysi najali, neboť se jeho teď už bývalá žena bála o mořské savce. „Ještě není nic rozhodnuto, jen zjišťuji možnosti.“ Nechci, abychom si kvůli tomu dělali vrásky oba dva, tak raději změním téma. „Jak se má Insu?“

„Báječně,“ odpoví a zřítí se na pohovku úplně stejně, jako to dělá naše dcera. „Zítra večer mě chce vzít na večeři k našemu výročí.“

„Super, udělal si už řidičák?“ zakřením se na ni. „Dospívají tak rychle.“ Ve skutečnosti mám Insua rád – je mnohem vyzrálejší, než jsem byl já v jeho věku, Natalii zbožňuje a Stevie ho má taky ráda – nenechám si ale ujít příležitost trochu ji poškádlit.

„Je jen o sedm let mladší než ty.“

„Což znamená, že je o osm let mladší než ty. Doufám, že máš doma všechen alkohol pod zámkem.“

Polštář narazí do mé hlavy přesně ve chvíli, kdy Stevie seběhne ze schodů se sbalenými věcmi a s Baxterem v patách.

„Můžeme vyrazit, Sass?“

„Jo. Pošlu ti odkaz na trička k turné,“ odpoví Stevie. „Být tebou bych dlouho nečekala, aby se nevyprodaly.“

Natáhnu se pro telefon. „Rozkaz, kapitáne.“

„Má to něco společného s kapelou Wonderland?“ zeptá se Nat.

„Koncert byl bohužel vyprodaný, ale koupíme nějaké suvenýry, abychom nesmutnili.“

Nat mi dá přes Steviinu hlavu pohledem najevo ještě že tak, co, a potom ji obejme na rozloučenou. Na malý okamžik mě lítost bolestivě bodne u srdce. Uvědomím si, o kolik takových obyčejných a sladkých okamžiků každý den přicházím. Mohl jsem s nimi oběma žít tento život. Byl by sice platonický a bez jakékoli vášně, zároveň ale vyrovnaný a láskyplný. Tenkrát jsem si myslel, že někde jinde dostanu víc, ve skutečnosti ale můj milostný život není o nic vášnivější, než když jsem byl ženatý.

Už je pozdě chtít začít znovu a pravdou je, že nepřijdu jen tady o to, ale o mnohem víc, pokud nevymyslím, co budu sakra dělat s tou prací.

Čtyři

FIZZY

Když jsem se poprvé sešla s producentem, abychom probrali zfilmování jedné z mých knih, byla jsem tak nadšená, že jsem v noci před schůzkou nebyla schopná usnout. Celé hodiny jsem přemýšlela, co si vezmu na sebe. Všem svým známým jsem se pochlubila, že moje kniha bude zfilmovaná. Pro jistotu jsem si na cestu do Los Angeles dlouhou 200 kilometrů vyhradila pět hodin a potom jsem zaplatila čtyřicet dolarů za parkoviště, abych měla kde počkat, neboť jsem dorazila o tři hodiny dříve. Seděla jsem v autě a přemítala, co bych si tak mohla obléct, až půjdu po červeném koberci, kterého herce asi vyberou pro hlavní roli a jaké to bude, až to poprvé uvidím na velkém plátně. Vstoupila jsem s velkým úsměvem, velkými plány a velkými nadějemi.

Spolupráce se nikam neposouvala, ani další setkání nebylo lepší a ani to následující. Jediná setkání, která byla alespoň částečně k něčemu, se týkala projektů, které nakonec zůstaly ve stádiu příprav a postupně skomíraly. Byla to škaredá lekce, ale díky ní jsem pochopila, že v Hollywoodu je každý nadšený z projektu do chvíle, než nastane čas otevřít peněženky. Teď už jsem ostřílený mazák, takže mě schůzka, kterou mi můj filmový agent domluvil na dnešní ráno v pro mě neznámé společnosti North Star Media nechává naprosto klidnou.

Sekretářka North Star je roztomilá slečna kolem dvaceti, která mi po příchodu nabídne kávu a donut z růžové krabice místního rodinného obchůdku položené na jejím stole. Zvažuji, že si zkrátím čekání zodpovězením několika zpráv, ale mé čtenáře zajímají hlavně nové informace o mé knize a tady jim nemám co nabídnout. Odložím telefon a místo toho se začnu zaměstnávat donutem.

Rozhlédnu se a musím uznat, že atmosféra této malé produkční společnosti ze San Diega je mnohem uvolněnější a příjemnější než ve všech těch prosklených, naleštěných, nepokrytě se vychloubajících společnostech v LA. Když ale z kanceláře vyjde chlápek, se kterým se mám setkat, uvědomím si, že Hollywood zůstává stále Hollywoodem, a to i v San Diegu.

Mám pocit, že už jsem ho někde potkala, ale nedokážu si ho nikam zařadit – není to ten typ muže, který by chodil do některé z mých oblíbených kaváren nebo barů. Vlasy má tak dokonale učesané, že z dálky vypadá jako kostička lega s nakreslenými vlasy. Rozhodí mě jeho výška, a proto přeslechnu jméno, ale i tak se usměju, aby si toho nevšiml. Zářivě bílé zuby, jiskra v očích, která by si v kreslené verzi určitě vysloužila zvukový efekt, a pevné svaly rýsující se pod košilí. Je bez diskuze hodně přitažlivý. Kdybych teď psala knihu, okamžitě bych mu přisoudila roli Sexy bohatého ředitele. Z mých mnoha zkušeností bohužel vím tři důležité informace o tomto archetypu hlavního hrdiny: Bude neustále mluvit o nějakém sportu, který dělal na vysoké. Přinejlepším to bude aktivní feminista. S tím souvisí i fakt, že to nerad dělá ženám pusou.

I přesto ho následuju do kanceláře, neboť kdybych zůstala v lobby, pustila bych se do dalšího donutu.

Kancelář Sexy bohatého ředitele je jednoduše uspořádaná. Na rozdíl od mnoha kanceláří manažerů z filmového průmyslu tady nevisí žádné zarámované sbírky podepsaných vzácných komiksů, na stole neleží luxusní publikace o vintage teniskách, ani tu není stěna významně polepená filmovými plakáty. Má tady jen několik zarámovaných černobílých fotek pořízených nejspíš na pobřeží ve střední Kalifornii, pak několik zarámovaných fotek na stole, které jsou ale ke mně otočené zadní stranou, a pak už jen čisté bílé stěny.

Ten sexy nudný muž mi pokyne, abych se usadila na jednu z drahých kožených židlí seskupených kolem nízkého konferenčního stolku. Opravdu jsem se snažila ladně posadit, ale bohužel se mi rozparek na riflích napnul v nejhorším možném místě přímo přes koleno a v momentě, kdy dosednu, se ozve nepřeslechnutelný trhavý zvuk. Uběhne okamžik a já vidím, jak horlivě zvažuje, jestli má zareagovat nebo to nechat být.

Rozhodne se pro druhou možnost a usměje se. Přidám do popisu jeho osoby i pěkný úsměv. „Děkuji, že jste sem dnes přišla, Felicity.“

„Oh. Brit.“ Po strašně dlouhé době ucítím jemné sevření v kalhotkách.

„Narodil jsem se a vyrostl jsem v Blackpoolu.“

„Netuším, kde to je, ale zní to pirátsky.“

Zasměje se hlubokým dunivým smíchem. „Severozápadní Anglie.“

Přikývnu a rozhlédnu se, abych pochopila, proč muž jeho vzezření opustil své pirátské rodiště, skončil v této nevýrazné kanceláři a nakonec se dokonce dostal až k mým knihám. To je hodně zvláštní cesta. Když se na něj opět zadívám, nemůžu se zbavit dojmu, že jsme se už někde potkali. „Neznáme se odněkud?“

Na chvíli zaváhá, vypadá to, že chce něco říct, ale nakonec jen odpoví: „Nemyslím si. Moje bývalá žena je ale vaší velkou fanynkou.“

Neubráním se netaktnímu smíchu. „Musím říct, že divnější kompliment jsem asi ještě nedostala.“

I to, jak sebou trhne, je příliš dokonalé, než aby to bylo skutečné. „Omlouvám se. Nejspíš to nebyl nejlepší způsob, jak vám sdělit, že jste na mě opravdu udělala dojem. Natalia je velmi kritická, ale od vás vlastní úplně všechny knihy.“

Cítím, jak mi obočí vylétlo vzhůru.

Table of Contents

Úvod

Jedna

Dva

Tři

Čtyři