Láska v sedmdesátkách

Copyright © Alena Chládková, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-270-5

ISBN mobi: 978-80-7689-271-2

Nebe bylo stejně modré, lesy a louky ještě zelenější.

Byli jsme mladí, divocí, rádoby nespoutaní, milovali hudbu a tanec.

Svoboda nebyla okolo nás, ale byla v nás.

Kapitola 1

Prosinec 2000

Vstala jsem před šestou, dřív, než zazvonil budík. Přes noční košili jsem přehodila župan a šla se podívat z okna, jestli konečně napadl sníh. Z osmého patra paneláku je krásný výhled na zalesněné kopce nad městem. Venku byla ještě úplná tma a nad kopcem svítily hvězdy. Otevřela jsem okno. Odcházející noc na mě dýchla mrazivě. Na římse byl bílý povlak. Setřela jsem ho prstem a přejela si jím po čele a po tvářích. Mrzne. Ale po sněhu ani památky. Bílých Vánoc se letos asi zase nedočkáme.

Než se mi chlad dostal pod kůži, okno jsem zavřela a šla do kuchyně dát vařit vodu na čaj. Zatímco se vařila voda v konvici a topinky sušily v topinkovači, dala jsem si pár svých ranních cviků na protažení a na záda. Bolívá mě za krkem. Není to brzo? Myslela bych, že neduhy začínají až po padesátce.

Sprchu jsem zakončila ledovou vodou, která mě úplně probrala, a už jsem se těšila na topinky s máslem a džemem a bylinkový čaj s medem. U snídaně jsem zapnula mobil.

Pípla mi SMS od Martina: Mami asi priletim 22. 12., ale jeste cekam, jak spadnou ceny letenek. Nevim, jestli to bude do Prahy nebo do Vidne. Dam ti vedet. Desne se tesim! Na tvoje rizky a vanilkove rohlicky, dedova kapra a babiccin salat a cukrovi. A na TEBE! Pusu. M.

Zalila mě horká vlna. Můj chlapec, můj milovaný chlapeček! Letos mu bylo dvacet jedna a poprvé je tak dlouho z domu. Celý semestr studuje v Portugalsku. Neviděla jsem ho čtyři měsíce. Už aby byl doma a já ho mohla obejmout.

Koukla jsem na mobil, kdy byla zpráva odeslaná. 1:20. Tak chlapec ponocuje, pomyslela jsem si starostlivě. V ložnici začal zvonit budík, zapomněla jsem ho zaklapnout. Je na čase, abych začala myslet na to, co mě dnes čeká, a nachystala se.

Když jsem se podívala do zrcadla a uviděla tmavé kruhy pod očima, nevyspané oči, vrásky na čele a splihlé vlasy, povzdechla jsem si. To mi vezme aspoň čtvrt hodiny! Taky ponocuju. Včera jsem místo spánku do noci studovala ještě poslední judikáty. Make-up, řasenka, spona do vlasů, ofina přes čelo a rtěnka to trochu spravily.

Za hodinu už jsem seděla v příjemně vytopeném kupé první třídy vlaku do Brna. Červený kufřík s nabalenými materiály na přednášku, lodičkami a sukní na převlečení jsem ani neotevřela. Teď už to nedoženu, snad mám všechno v hlavě a žádný dotaz mě nezaskočí. Bude to náročné – na seminář je přihlášeno kolem padesáti účastníků, hlavně personalistky a mzdové účetní. Potřebují vysvětlit všechny legislativní změny podrobně, když podle nich mají od ledna postupovat. Taky jich řada přijde se svými pracovními problémy v očekávání, že jim je pomůžu vyřešit. Někdy to bývá zapeklité, ale snažím se, chápu je. Však jsem byla sama v praxi, a dost dlouho.

Dívala jsem se z okna na ubíhající zimní krajinu kolem řeky. Tudy jsem se kdysi dávno na jaře vracela z Prahy s Viktorem… Není dne, kdy bych si na Viktora nevzpomněla. Zakázala jsem si o něm mluvit nebo po něm pátrat, ale z mysli (i ze srdce?) jsem ho vymazat nemohla.

Zazvonil mi mobil. EVZEN. Zmáčkla jsem zelené tlačítko a ozvala se mu: „Dobré ráno.“

„Dobré ráno, zlato. Představ si, Oldovi se narodil v noci první vnuk. Tak ho jdeme po práci pořádně zapít! Nevadí ti, že se dnes nepotkáme?“

„Ne, to je v pohodě. Projdu se po trzích sama a pofrčím domů. Aspoň doma něco udělám, na vánoční úklid jsem ještě ani nesáhla. Gratuluju Oldovi – pozdravuj! Pa.“

Poslední dobou nějak moc pije, pomyslela jsem si s nechutí. Můj bývalý manžel byl alkoholik, od té doby nesnáším opilé muže. Evžen je mým partnerem osm let. Když před pár lety nastoupil do našeho podniku jako ekonom, byl čerstvě rozvedený pohledný muž s odrostlými dětmi. Rok o mě usiloval. Byla jsem po svých neblahých zkušenostech s muži opatrná. Ale Evžen, sportovec a velmi společenský člověk, mě nakonec svou pozorností a tím, jak se o mě staral – na což jsem nebyla zvyklá – udolal. Na rozdíl od něho já zamilovaná nebyla, tomu se už bráním. Navíc je o dost starší než já. Ale nevzdával se a dali jsme se dohromady. Chtěl si mě vzít, já nechtěla. Bydlíme každý ve svém, někdy spím já u něho v Brně, někdy on u mě. Chodíme spolu na kulturu, potkáváme se s přáteli. Jezdili jsme často na hory, i s Martinem. Ti dva si rozumí a mají se rádi. To je pro mě od začátku strašně důležité.

Nám dvěma to ale poslední dobou nějak drhne. Teda mě to neuspokojuje. Loni si Evžen na lyžích vyhodil koleno a přestal lyžovat. Nevadí mu to. On je kliďas a bere život tak, jak přichází. Když něco nejde, nehrotí to a najde si něco jiného (vlastně se divím, že ve snaze mě získat byl tak urputný a vytrvalý). Teď chodí nejradši s kamarády na kuželky a na pivo. Čím dál víc holduje dobrému jídlu a pití. Je pohodář, lidi ho mají rádi. Zato já… Vždyť už se ani moc nemilujeme (tím myslím sex). Jeho řeči, které tak dobře znám, mě taky nebaví. Dost mě překvapil, když se mě nedávno znovu zeptal, jestli se nevezmeme, že by si to přál. Opatrně jsem se zeptala proč a on se zasmál a řekl: „Vdaná paní se k tobě bude hodit mnohem líp než rozvedená.“

Ach jo, mé vztahy s muži nejsou úspěšnou kapitolou mého života. Na rozdíl od práce. Ta mě těší. I když jí poslední dobou mám nějak moc. Ale zatím zvládám, však o svátcích si odpočinu.

Zatímco mi tohle všechno běželo hlavou, vlak dojel do Brna a já na hlavním nádraží vystupovala.

Kapitola 2

Hned po vstupu do haly Hotelu Slavia jsem uviděla na tabuli vyvěšený náš letáček s textem:

ZÁKONÍK PRÁCE A PŘEDPISY SOUVISEJÍCÍ OD 1. 1. 2001

Lektorka: Ing. Mgr. Magda Erglová

Pěkné jméno, pomyslela jsem si s uspokojením. Aspoň něco jsem si odnesla z nepodařeného manželství s Bertem. Teda samozřejmě nepočítám našeho úžasného syna. To kvůli Martinovi jsem si nechala příjmení svého bývalého, abychom měli s mým chlapcem společné. Jinak bych se vrátila ke svému jménu za svobodna, tenkrát po rozvodu mi bylo všechno od Berta protivné. Ale už je to pryč a je to dávno.

I ty dva tituly, které mě stály čas a odříkání, vypadají dobře. Navodilo mi to hezký pocit vnitřního uspokojení (ba dokonce snad i pýchy) z toho, že přes všechny těžkosti minulosti jsem zvládla vystudovat dvě vysoké školy a založila si vlastní firmu.

V kongresovém sále bylo všechno nachystané a přicházeli první přihlášení. Paní Marie, ta dobrá duše mé kanceláře, spolu se studentkou Ilonkou stály u prezence, rozdávaly písemné materiály, vítaly účastníky a staraly se, aby všechno šlapalo.

Na mně je, aby lidi byli spokojeni po stránce odborné. Snažím se ze všech sil, aby pro ně byl můj výklad přínosný a užitečný. Těší mě, že chodí opakovaně a v tak hojném počtu. Přednáším několik let, přesto jsem vždycky rozechvělá, když se před ně mám postavit s mikrofonem v ruce. Sál se ztiší a upřeně na mě hledí desítky párů očí. Spadne to ze mě až po pár větách, když se rozmluvím.

Tak jsem se před ně postavila a přesně v devět jsme začali.

Kolem druhé hodiny odpoledne, když poslední účastnice semináře odcházela z přednáškového sálu, jsem si úlevně vydechla, rozepnula sako a unaveně klesla na židli. Vyzula jsem lodičky a protáhla nohy, na kterých jsem stála skoro pět hodin. Vysvětlovat novely právních předpisů je náročné i fyzicky. Prosinec je vždy nejvíc nabitý. Minulý týden jsem přednášela každý den. Ještě zítra a pro letošní rok konec. Jsem utahaná a hladová. Koukla jsem na obložený chlebíček, který mě čekal na talířku už od svačiny a vypadal poněkud zvadle. Nakonec jsem po něm sáhla a snědla ho. Ještě jsem spolkla malý okoralý koláček a dopila studené kafe. To už se ke mně blížil můj oblíbený mladý číšník s podnosem.

„Paní lektorko, řekl jsem v kuchyni, ať vám chystají oběd, že jste právě skončili.“

„Díky, Marku, jste hodný. Za čtvrt hodinky jsem tam.“

„Ve vestibulu na vás čeká nějaký pán. Slíbil jsem mu, že vám to povím.“

Ach jo, to bude asi některý z účastníků s dotazem, který nechtěl prezentovat před ostatními. Nevrle jsem pohlédla k proskleným dveřím. Uviděla jsem u klavíru, který je ozdobou dvorany Hotelu Slavia, stát muže. I na dálku jsem postřehla, že má na sobě perfektní oblek a vypadá dobře. Zřejmě je to nějaký manažer, který bude požadovat zakázkový seminář přímo ve firmě. To by mělo být rychlé, ten určitě ví, co chce.

Nasoukala jsem se zpátky do lodiček, poskládala předpisy do aktovky, zapnula si sako a rázným krokem vyrazila ke dveřím. Když jsem se k nim přiblížila, sedl ten muž ke klavíru a začal hrát.

Bylo to nečekané. Zpomalila jsem a pak… Zůstala jsem nehybně stát. Úplně jsem ztuhla a nemohla se pohnout! Ta hudba mě uzemnila. Hrál skladbu Edvarda Griega. Tu, kterou mě naučil milovat Viktor. Říkala jsem jí „Vodopády“ – tak na mě působilo množství tónů, které se hrnuly z klavíru jako voda ze skal. Často mi ji hrával. Naposledy v to osudné léto před… Kolik už je to let?

Myslela jsem, že už je to dávná minulost a smířila se s tím. Všechny slzy jsem tenkrát vyplakala, od té doby žádné nemám. Netušila jsem, že mě to může ještě takto ochromit. Teď tu stojím jako socha neschopná pohybu, ten dobře oblečený neznámý muž přestává hrát, vstává a jde ke mně…

„Magdi,“ oslovil mě.

Hledím na něho – má Viktorovy oči, Viktorův hlas… jenže Viktor byl tenkrát mladý kluk…

V hlavě se najednou vracím do doby před dvaceti osmi lety…

Kapitola 3

Leden 1972

Probouzím se do sobotního bílého rána. Venku je už úplné světlo a já se teprve probírám z blaženého snu. Vlasy mi ještě voní a mám je trochu zcuchaný, v noci se mi nechtělo je rozčesávat. Na dveřích skříně visí na ramínku moje nové taneční šaty – bleděmodrá krajka na živůtku a lehoučký tyl na krátké sukýnce. Vlastně to nebyl sen – ty šaty jsou toho důkazem. V nich jsem protančila včerejší večer v Národním domě na dokončené v tanečních. V uších mi zní líbezný valčík, první tanec, který jsem tančila s Viktorem, když odstrčil mého tanečníka Káju. Kája je naštvanej, asi si na mě myslí. Tančili jsme většinou spolu, celé taneční. Tanec s Viktorem, to bylo úplně něco jinýho. Zkušeně mě vedl a já se jen vznášela na parketu okouzlená tancem a tím krásným klukem třeťákem. Až na jednu sérii, kdy ho předběhl Honza z naší třídy, jsme pak spolu tančili pořád. Perfektně jsme váleli džajv i čaču – to bylo boží!

Zavírám oči a znovu si to celý přehrávám, nikdy jsem nic tak úžasnýho nezažila. Ten blaženej pocit ve mně zůstal a já si ho vychutnávám a hýčkám.

Potichu se otevřely dveře a do mého pokojíku nakoukla máma.

„Á, naše tanečnice se nám konečně vzbudila! Víš, kolik je hodin?“

„Nevím.“

„Deset pryč. Já už mám nakoupeno a vyprané prádlo. Za chvíli začnu vařit oběd. Tak jaké to bylo?“

„Krásné!“ vydechla jsem.

Máma se na mě usmála. „Povíš mi to u snídaně, jdu ti udělat kakao.“

Jo, povím, ale co? Přemýšlím. Nechce se mi mámě vykládat o Viktorovi, ráda bych si to schovávala jen pro sebe. Jenže máma je zdravotní sestra u obvodního doktora v našem Městečku a lidi jí řeknou všecko. Ještě, že chodím na gympl do nedalekého Města a místní drbny se ledacos dozví až po čase. Jen se bojím, že máma na mě pozná, že jsem zamilovaná. To má z práce – koukne na pacienta a hned ví, co mu je a jaký je. Já naštěstí nejsem pacient, ale máma mě zas dokonale zná.

Zamilovaná… Jak hezky to zní… A jak krásný to je… Vlastně jsem ještě nikdy doopravdy zamilovaná nebyla, a to už je mi šestnáct a půl! Ani pusu jsem si s žádným klukem nedala. Jen jednou v osmičce jsem šla s Vávrou parkem za ruku, ale nic z toho pak nebylo.

Vyhlédnu z okna. Zahrada za naší bytovkou je pokrytá popraškem sněhu a stromy a dráty elektrického vedení ojíněné. Mrzne a do toho prosvítá zimní slunko – nádhera! Uspokojilo mě to a rozradostnilo. S Viktorem jsme se domluvili, že odpoledne přijede a půjdeme spolu bruslit na přehradu. Tak nevím, jestli to mám mámě prozradit.

„Magdo, tak kde se loudáš, budeš to mít studené, pojď už,“ ozvalo se z kuchyně. Rychle vběhnu do koupelny a za chvíli už sedím v kuchyni u kakaa.

Máma krájí zeleninu na polívku a já jsem ráda, že se mnou mluví od pracovního stolu a nesedí proti mně.

„Až dosnídáš, půjdeš pověsit prádlo do sušárny. Já dám vařit hovězí polívku a ty to pohlídáš, musím jít paní Novákové píchnout injekci. Táta přijde na oběd na dvanáctou, jel na šestou do práce. Rozjíždí ve fabrice jakýsi nový zkušební provoz.“

„Mami, domluvila jsem se na odpoledne s holkama ze třídy na bruslení na přehradu. Přijedou ve dvě autobusem. Můžu?“

„Jo, ale předtím ještě vyluxuj svůj pokoj, chodbu a obývák a utři všude prach.“

Máma spěchá a já jsem tomu tentokrát moc ráda.

U oběda se mě táta jen krátce ptá: „Co včera dokončená v tanečních, dobrý?“

„Jo, bezva,“ odpovídám a uvítám, že táta začal vykládat mámě o práci a já si můžu nechat své sladké tajemství pro sebe a v klidu se jím v duchu zaobírat. Zbystřím a trhnu sebou, když uslyším jméno „Koucký“.

„Ten Koucký, to je machr! Na toho nikdo nemá a stojí na něm celá fabrika. Snad ho tam komunisti nechají, byli by blázni, kdyby ne. Ten zlepšovák, co teď vymyslel a co jsme dneska zkoušeli, je geniální. Jsem fakt rád, že si vybral právě mě a mé chlapy,“ říká táta.

Myslím, že jsem zčervenala, ale naši mně zrovna nevěnují pozornost. Koucký se jmenuje taky Viktor. Ten, o kterém mluvil táta, je jeho otec, dělá ve fabrice výrobního náměstka. Můj táta je mistr největšího provozu.

Naši se hodně doma baví o práci. U mě je zajímá hlavně, jak mi to jde ve škole, jak plním povinnosti doma a jestli neztrácím zbytečně čas blbostma. Občas se s mámou chytnu o délku mých minisukní, který se jí zdají moc krátký. S tátou jsem měla výstup kvůli malování. Většina holek ve třídě se maluje – řasy, linky. Řasenku táta nepozná, pokud ji nemám zrovna slepenou a dám si ji jen zlehka. Ale když jsem si nedávno koupila z ušetřeného kapesného drahý modrý linky, který mi holky hned namalovaly a já v nich přišla dom, strašně se vztekl. Řekl mi, že v nich vypadám jak umrlec a že takhle jeho dcera chodit nebude. Musela jsem mu je s brekem vydat a on je před mýma očima hodil do kamen, ach jo... Ale jinak jsou naši fajn a bývá s nima i sranda. Vím, že mě mají rádi, však já je taky. Ale moc se mi nevěnují a pořád mě považují za děcko a vychovávají mě.

Po obědě šla máma ještě zkontrolovat jednu starou nemohoucí pacientku a táta si šel chvilku lehnout, vstává každý ráno před pátou. Aspoň mám klid na přípravu na první rande svýho života. Třikrát jsem se převlíkala, malovala si oči a zase si je umývala, až jsem nakonec vyběhla z domu až před druhou. V černých kaliopkách a modrý prošívaný bundě, co jsem dostala k Vánocům, na hlavě bleděmodrou pletenou čepici a přes rameno na šňůrkách bílý krasobruslařský boty s bruslemi.

Viktor už čeká za autobusovou zastávkou, jak jsme se domluvili. Jsem tak rozechvělá a nervózní. Bojím se, abych se neztrapnila. Vždyť já jsem obyčejná holka, nejsem ani výjimečně chytrá ani výjimečně hezká, vlastně vůbec nechápu, čím jsem tohohle kluka, po kterým šílí jinačí krasavice, zaujala. Říká se o něm, že je nejchytřejší student na škole – už potřetí vyhrál matematickou a fyzikální olympiádu a dostal se do celostátního kola – závodně hraje volejbal, táta je náměstek a máma ředitelka knihovny, měl na škole první džíny, o kterejch mně se jenom sní… Tímhle se deptám, když se k němu nesměle blížím.

„Ahoj,“ usmál se na mě.

„Ahoj,“ vykouzlím též úsměv.

„Kudy půjdem? Povedeš mě? Ty jsi tu místní, já to znám jen po silnici.“

Ožiju a tréma ze mě začíná opadávat.

„Jo, povedu tě zadem, podhradím. Tam jsme si jako děcka hrávaly. Jo?“

„Jasně, to budu rád.“

A tak ho vedu úzkýma starýma uličkama, stezkou ve skále pod zbytky hradeb, kde jsme jako malí mívali skrýš, ukážu mu starou hrušku pod kopečkem, ze kterýho jsme sáňkovali.

„Tady jsem nezvládla zabrzdit a naprala jsem to do té hrušky. Dost to bolelo, ale zůstala jsem celá.“

„Kolik ti bylo?“

„To jsem chodila do druhý třídy, takže sedm a půl.“

Vzal mě za ruku.

„Víš, že je to moc fajn, že mě tady vedeš? Vůbec jsem netušil, jak je to tu romantický.“

Jdeme dál ruku v ruce. Mám pletený rukavice, ale i přes ně cítím jeho teplou dlaň a hřeje mě to po celém těle.

Když dorazíme k přehradě, přezouváme se do bot s bruslemi. Viktor je přezutej dřív, tak klekl ke mně a zatím co já šněruju první botu, on mi zašněroval druhou.

„Děkuju.“

„Prosím, princezno,“ zasměje se.

„Ale já nejsem pyšná,“ říkám s myšlenkou na Pyšnou princeznu.

„To já vím,“ řekl vážně, pustí mou nohu a skočí na led. Pěkně to rozbruslí – dopředu, dozadu – rychle! Prudce zabrzdí u mě.

„Dobře bruslíš,“ říkám obdivně.

„Hrál jsem hokej, tak bych to měl umět.“

Taky skočím na led a rozbruslím se. A pak předvedu svý parádní číslo: měsíc. Docela se mi povedl.

„Páni! Jestli já dobře bruslím, tak ty jsi pak krasobruslařka,“ říká užasle. „Dělalas krasobruslení?“

„Nee. Chodila jsem dlouho do baletu, tak to je asi tím,“ říkám skromně. Ale vůbec se skromně necítím. Připadám si jak ta největší hvězda a honem to musím rozbruslit.

Dožene mě a pak ruku v ruce objedeme přehradu.

Když se vrátíme zpátky k lavičce, pod kterou jsme nechali boty, sedáme na ni udýchaně. Viktor sahá do kapsy a vytahuje krabičku cigaret.

„Vadilo by ti, kdybych si zakouřil?“

„Nevadilo.“

„Chceš taky?“ ptá se, když si zapálil a vydechl kouř.

Zavrtím hlavou.

„Už jsi to někdy zkoušela?“

„Jo, s holkama ze třídy. Ale bylo mně z toho blbě a kašlala jsem. Tobě se líbí, když holky kouří?“

„Nelíbí. Asi se při tom cítí důležitě a dospěle.“

„A kluci?“

„No vlastně zkraje taky proto, abychom se cítili dospěle a důležitě. Já začal v osmičce. Ale teď kouřím jen občas a je to pro mě takovej rituál.“

Pozoruju chvilku, jak potahuje cigaretu a vypouští kouř do vzduchu.

„Vlastně je to hezký – jak rozsvítíš ten ohýnek na konci a pak vypouštíš obláčky. Fakt to může být rituál.“

„Chceš to zkusit? Ale nešlukuj to. Jen potáhni a vyfoukni, to ti neuškodí,“ dá mi svou cigaretu mezi prsty.

A tak to zkoušíme. Cigareta z jeho úst mezi mé dva prsty, pak do mých úst a zpátky k němu… Ohýnek a obláčky kouře... Je to, jako bychom si předávali polibky. Oba to tak cítíme a mezi námi je najednou jakýsi napětí. Poslední vdech a výdech je jeho. Pak se ke mně skloní a dá mi pusu. Jen zlehka přiloží svoje pootevřený rty na moje. Lekla jsem se. Skočila jsem na led a rychle se rozjela. Dohnal mě a chytil mě za ruku.

„Zlobíš se?“

„Ne, jen jsem se lekla. A už budu muset jít.“

Jdeme zas celou dlouhou cestu zpátky. Stmívá se. Vedeme se za ruce a bavíme se o škole, o spolužácích a profesorech.

Nechci, aby se mnou šel až k domu.

„Odtud už dojdu a tobě jede za chvilku autobus.“

„Můžu na tebe v pondělí počkat po škole a půjdem se projít?“ ptá se a pořád mě drží za ruku.

„Jo.“

Domluvili jsme se kdy a kde.

Vytáhnu svou ruku z jeho. „Tak já už jdu. Ahoj… A ten rituál s tou cigaretou, to bylo bezva.“

„S tebou je všecko bezva,“ říká mi vážně. „Ahoj.“

Odcházím a cítím, že on ještě stojí a dívá se za mnou. Mám se ohlídnout? Ne, to bych neměla… Jasně, že jsem se ohlídla. Stojí a dívá se za mnou. Zamáváme si a já přidávám do kroku. Jak jsem lehká a blažená! Nejradši bych se rozběhla a vzletěla. Určitě bych vzletěla…

Kapitola 4

Prosinec 2000

Zato teď jsem byla uzemněná jak socha z těžkého bílého mramoru. Nemohla jsem se ani pohnout, ani vydat hlásku.

Přišel až ke mně a znepokojeně se na mě díval. „To jsem já, Viktor.“