Přeložil Jan Balek

JADED

Copyright © Rob Ashman 2019

Translation © Jan Balek, 2023

ISBN 978-80-242-9547-3

Obsah

Předmluva

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

[7]

[8]

[9]

[10]

[11]

[12]

[13]

[14]

[15]

[16]

[17]

[18]

[19]

[20]

[21]

[22]

[23]

[24]

[25]

[26]

[27]

[28]

[29]

[30]

[31]

[32]

[33]

[34]

[35]

[36]

[37]

[38]

[39]

[40]

[41]

[42]

[43]

[44]

[45]

[46]

[47]

[48]

[49]

[50]

Poděkování

Jak se se mnou spojit

Mojí mámě, která si tuhle už nepřečetla.

Předmluva

Až na to, že příležitostně někoho zabiju, se považuju za dobrého člověka. Za férového člověka. Za člověka s principy.

V mládí se mi dostalo důležité lekce – vzít někomu život je v pořádku, pokud jste to řádně zvážili. Ovšem vražda bez rozmyslu je neslušná a urážlivá a neomluvitelná.

Taky jsem se naučil, že abyste udrželi zdání bezúhonnosti, je třeba dvou věcí: nesmíte se nechat chytit a musíte mít někoho, na koho to můžete svést. V těchto ohledech mám štěstí. Mám tolik osobností, že se vždy najde někdo, na koho to lze hodit. Kromě toho jsem opatrný.

Jak tak procházíte životem, narážíte na lidi, kteří můžou vaše plány ohrožovat, a když se tak stane, je naprosto přijatelné odstranit i je… Samozřejmě po důkladném zvážení.

Tedy pokud jste ovšem někomu nedali své slovo.

[1]

Michael Ellwood poskakoval na lodi uprostřed Irského moře. Za normálních okolností by se mu dělalo špatně, ale vyplivování vlastních zubů na palubu ho od toho odreagovávalo.

Do čelisti mu znovu udeřila pěst v rukavici, hlava se mu zvrátila a odrazila se zpět k hrudi. V ústech cítil nějaký cizí předmět. Další vylomený zub na cestě k ostatním u jeho nohou.

„Tohle můžeme dělat celou noc, jestli to bude třeba, ale myslím, že než nám dojde pára, tobě dojdou zuby. Cos plánoval provést s tou zásilkou?“ Muž v kukle mluvil hrubým hlasem posazeným někde mezi Barry Whitem a Žvejkalem. Chytil Ellwooda za vlasy a škubnul mu hlavou dozadu. Ellwood se podíval do chladných černých očí zírajících z děr rozpáraných ve vlně.

Sám byl připoutaný k židli na jedné ze spodních palub. Společenská hala a kuchyně se zaostřovaly a zase rozostřovaly. Útočník stál přímo před ním.

„Pořád vám říkám, že nevím, o čem to mluvíte! O žádné zásilce nic nevím. Jmenuju se Michael Ellwood, vlastním dílnu v Salford Quays v Manchesteru. Opravuju auta. Ani vám nemůžu…“

Muž s hrubým hlasem ho udeřil pěstí do hrudníku. Z Ellwoodových úst vystřelil proud vzduchu a krve. Zakašlal a zvedl se mu žaludek. Ten muž ho praštil znovu a vzduch opět vyplnily kapky krve.

„S touhle manchesterskou sračkou už mi začínáš lízt na nervy. Řekni nám, co chceme vědět, a tohle všechno skončí.“

Před čtyřmi hodinami Ellwood nastoupil do vlaku na nádraží Manchester Piccadilly a našel si místo na svou hodinu a dvacet šest minut dlouhou cestu směr Blackpool North. Na čtení s sebou měl noviny a k jídlu piroh. Obojí si koupil v kiosku v hlavní nádražní hale. Žaludek měl na vodě jako nikdy předtím. Měl pocit, že něco není v pořádku. Jako by cesta měla být tentokrát jiná – a měl pravdu.

Loď se naklonila na jednu stranu, druhý muž přikročil a chytil Ellwooda zezadu. Předloktím ho objal kolem krku a stlačil mu průdušnici. Ellwoodovy ruce zápasily s pouty držícími je na opěrkách židle, a jak lano rozedíralo zápěstí, z ran mu tekla krev.

Oči mu vystřelily z důlků jako nějaké postavě z animáku. Jazyk mu trčel ze zkrvavených úst. Kromě zvuků nohou židle poskakující po dřevěné palubě, jak sebou Ellwood trhal a škubal, bylo v místnosti ticho. Obličej mu zfialověl a malé cévky ve vytřeštěných očích začaly praskat.

„Víme, že pracuješ pro Berkleyho. Kdo jiný by za tím byl?“ zavrčel muž s hrubým hlasem.

Ellwoodův obličej vypadal, že každou chvílí pukne vejpůl. Druhý muž povolil sevření. Ellwood chraptivě nasál vzduch do hořících plic, dusil se a kašlal. Po tvářích mu stékaly slzy a míchaly se s krvavými skvrnami na hrudi.

„Prosím, věřte mi! Já… Já… Já… nevím, o čem to mluvíte. Jmenuju se…“

„Jo, však víme.“ Muž s hrubým hlasem odešel z místnosti a dva další muži, každý se stejnou pokrývkou hlavy, ho následovali.

Ellwood měl hlavu svěšenou. Zaslechl rozhořčenou konverzaci přicházející z druhého pokoje. Pak nastalo ticho. Netušil, jak dlouho už byl v téhle kajutě zašitý, ale pamatoval si, jak vystoupil z vlaku a vyrazil ke stanovišti taxíků. Dohodnul si krátkou jízdu taxíkem a řidiči zaplatil. Když potom vystoupil a šel po chodníku, zavolal na něj jakýsi cizinec s žádostí o pomoc – něco jakože nemohl najít hotel Hilton. Ten muž stál na rohu vedlejší uličky a držel mapu. Ellwood si pamatoval, že si to k němu namířil, aby mu poradil, a v tu chvíli se odnikud objevil Ford Transit, někdo mu hodil pytel přes hlavu a nacpal ho dozadu do auta. Slyšel, jak bouchly dveře, a když odjížděli, zaskřípaly pneumatiky. Vzpouzel se a křičel z plných plic. Pak ho řada silných úderů poslala do bezvědomí. Probudil se na palubě této lodi, bůhvíkde.

Muž s hrubým hlasem se vrátil s gorilou po každém boku.

„Věděl jsi, že Tehuacán je s populací čtvrt milionu obyvatel druhé největší město v mexickém státě Puebla?“ řekl, zatímco Ellwooda obcházel do kuchyně.

„Co?“ zaskřehotal Ellwood a pokusil se zvednout hlavu.

„Je to sopečný region známý produkcí minerální vody. A víš, co je na tom nejúžasnější… Je sycená geologickou aktivitou. Fascinující, nemyslíš?“

Dva páry rukou chytily Ellwooda za ramena a převrátily židli dozadu. Ellwood dopadl na záda, hlava se mu odrazila od dřevěné podlahy. Zíral na strop, kde se pohupovala žárovka. Do zorného pole mu vstoupil muž s hrubým hlasem. Tyčil se nad ním.

„Nejpozoruhodnější ale je, že tuhle perlivou vodu používají drogové kartely, aby z lidí dostaly informace. Dokonce se tomu říká tehuacánská technika.“ Muž odšrouboval víčko dvoulitrové plastové lahve minerálky. „Asi tě teď napadá, co je tak hrozivého na perlivém pití, že ano? Ti Jihoameričané ale sakra dobře vědí, jak z lidí dostávat informace.“ Odšrouboval víčko z jiné, menší lahve, a do té větší z ní přelil nějakou červenou tekutinu. Ellwood viděl, jak červená tekutina víří ve vodě. „Jídlo tam mají rádi pikantní a pálivého tam toho mají tuny.“ Menší lahvičkou zamával na Ellwooda. „Červená chilli omáčka.“

Ellwood se zazmítal v poutech.

Muž s hrubým hlasem položil obě lahve na kuchyňskou linku a z kapsy vylovil peněženku.

„Poznáváš to? Je tvoje.“ Ellwood ve snaze zaostřit zamžoural očima. „Mám s ní tak trochu problém. Víš proč?“ Ellwood zakroutil hlavou. „Mám s ní problém, protože je v ní jenom osm liber v hotovosti, dvě jízdenky na vlak, lístek do kina a to je všechno. Žádná kreditka, debetka, řidičák ani účtenky – nic. Kdo sakra nemá tyhle věci v peněžence?“

„Ne… netuším,“ zachraptěl Ellwood.

„Ne. To ani já. Dospělý chlap s lístkem na LEGO příběh. S tím musí být něco špatně. Ten další problém, co mám, je… Kde máš telefon?“

„Já… Musel mi vypadnout.“

„Ne. Neřekl bych. Dodávku jsme prohledali křížem krážem a stejně tak i místo, kde jsme tě sebrali – mobil nikde. Takže proč by někdo neměl mobilní telefon?“

„Já…“

Muž s hrubým hlasem chytnul Ellwooda za obličej.

„Proč si neušetříš tu hromadu utrpení a neřekneš mi, cos dělal v Blackpoolu a jaké byly plány pro tu zásilku?“

„Nevím, co tím myslíte! Jmenuju se Michael Ellwood a opravuju auta. Zkontrolujte si to, do prdele! Zkontrolujte si to!“

Jeden z mužů se přikrčil a přiložil ruce z obou stran k Ellwoodově hlavě, zatímco ten druhý odtrhl z role kus kobercové pásky a přelepil jí Ellwoodova ústa. Muž s hrubým hlasem překlopil lahev s minerálkou a hrdlo nacpal Ellwoodovi do nosní dírky. Lahev zmáčknul.

Bolest v Ellwoodově hlavě explodovala žárem tekoucí lávy. Křičel do roubíku, zatímco se mu tekutina propalovala skrz nosní dutinu do hrdla. Topil se v ohni. Jeho tělo sebou v křesle cukalo a kroutilo se, ale ty silné ruce ho držely pevně. Muž s hrubým hlasem znovu zmáčkl.

Ellwoodem projela další vlna bolesti. Voda stříkala do stran a sežehla mu oči. Cítil, jak si tekutina propaluje cestu do plic.

Muž s hrubým hlasem vyndal lahev a strhnul roubík. Ellwood do vzduchu vykašlal proud růžové tekutiny, prskal a ječel. Všechno hořelo.

„Pracuješ pro Berkleyho. Takže co jsi plánoval udělat se zásilkou? Nezajímáš nás ty. Chceme vědět, kdo je další v řetězci.“

„Áááá!“ Ellwood nedokázal promluvit. Kašlal a chrchlal a plival vodu na podlahu.

Muž s hrubým hlasem pokývl a jedna z goril Ellwoodovi přelepila pusu novým kusem pásky. Znovu Ellwoodovi nacpal lahev do nosu a do dýchacích cest mu vtlačil další tekutinu. Po Ellwoodových zápěstích a kotnících stékala krev, jak se snažil vysvobodit ze židle. Jeho tělo sebou škubalo a cukalo. Pak se přestal hýbat.

„Otočte ho,“ řekl muž s hlubokým hlasem těm dvěma, zatímco mu strhávali náhubek. Ellwooda přetočili na bok a udeřili ho do hrudníku – z nosu a úst se mu vyřinula růžová tekutina a perlila na podlaze. Ellwood zalapal po dechu.

Muž s hrubým hlasem oba muže kývnutím vyzval, aby ho následovali.

„Nemyslim, že něco ví,“ odtušil jeden z nich.

„Souhlas,“ přitakal druhý.

„Ale co ta peněženka a telefon?“ zeptal se muž s hrubým hlasem.

„To je divný. Nedává to smysl.“

„Nějaké nápady?“

„Zavolám si.“

Za deset minut vstoupili všichni tři zpátky do kajuty. Ellwood sténal na podlaze a pořád vykašlával krev a vodu.

„Dobrá. Zvedneme tě.“

Muži zvedli židli a jeden z nich vyndal z opasku nůž. Ellwood byl příliš mimo, než aby na čepel jakkoli zareagoval. Muž nacpal nůž pod lano a přeříznul ho.

Gorily si daly Ellwoodovy ruce přes ramena, zvedly ho, přetáhly přes kajutu a dál po schodech na hlavní palubu.

Ellwood na obličeji ucítil studený mořský vánek. Začal se probírat. Když ho hodili na laminátovou palubu, sotva se udržel na nohou. Zavrávoral, dopadl přímo na obličej a pak se zvládl zvednout na všechny čtyři. Kolíbavý pohyb lodi mu nahoře připadal výraznější a motala se mu z něho hlava. Když se podíval na jednu stranu, zahlédl v dáli mihotající se oranžová světla tančící po pobřeží. Na druhé straně nezahlédl nic – tam byla černočerná tma.

Ti dva muži zvedli Ellwooda na kolena a muž s hrubým hlasem mu zaclonil výhled na světla. Vytáhl pistoli a přitiskl ji Ellwoodovi k čelu.

„Naposledy,“ řekl.

„Ne, ne, prosím…“ Ellwood zíral na obrys hlavně matně se rýsující proti temnému nebi.

„Cos plánoval s tou zásilkou?“

„Nevím, o čem to…“

Ústí zbraně poskočilo vzhůru, zatímco kulka vnikla do Ellwoodovy lebky a vylétla mu zátylkem. Muži po obou stranách ho přetáhli přes zábradlí a hodili do vody.

[2]

O tři týdny později

Detektiv inspektorka Rosalind Krayová se cítila pěkně na hovno a to, že přestala kouřit a pít alkohol, s tím nemělo nic společného. Nicméně fakt, že byla v druhém měsíci? To byla jiná písnička.

Pro ženu v pozdní třicítce, která měla procento tělesného tuku jako vrcholová atletka, aniž by se k přiblížila k fitku, pila jako duha a jedla sotva dost na to, aby to udrželo naživu i malé dítě, nebylo příležitostné vynechání cyklu nic neobvyklého. Její menstruační cyklus jí byl už roky záhadou, takže co ji donutilo zajít do lékárny a koupit si těhotenský test, bylo za hranicemi jejího chápání. Od té chvíle si koupila tři další a pokaždé byl výsledek stejný – dvě modré čárky křičely Ano.

Zalovila v kabelce pro kapesník a její prsty narazily na lesklý leták, který si vzala před zdravotním střediskem. Vytáhla ho z tašky a rozložila. Ze stránek se na ni dívala přehlídka upřímných a usměvavých tváří. Rychle přejela očima slova, i když moc dobře věděla, co tam stojí.

Krayová nepochybovala, že personál na recepci bude přívětivý, rozhodně očekávala, že lékař bude soucitný a plný porozumění a že tým následné péče bude vysoce kvalifikovaný. Nemohla se ale vyrovnat s tím, že by měli její nenarozené dítě připravit o život. Nešlo o nějakou puritánskou a moralistickou perspektivu. Nemělo to nic společného s myšlenkou, že potraty jsou špatné. U Krayové šlo o to, že ten jemný hlásek v její hlavě říkal pro tebe potrat není.

Leták podélně roztrhla, pak ho otočila a proces zopakovala. Zanedlouho měla v ruce chumel konfet, které vyhodila do koše.

Detektiv konstábl Duncan Tavener vrazil do její kanceláře jako kluk, co se domů vrací s jedničkou v žákovské.

„Roz, máte moc práce?“

„Na vás, Duncane, mám čas vždycky. O co jde?“ Roz Krayová nevěřila na oblíbence, ale kdyby ano, patřil by tenhle Skot s vizáží zpěváka chlapecké kapely a postavou profesionálního ragbisty k jejím nejoblíbenějším.

„Mám dobré a špatné zprávy.“

„Jestli jste mě sem přišel vytočit, tak můžete vypadnout. Nemám na to náladu.“

„Fajn, tak nejdřív tu dobrou. Pamatujete si to tělo vyplavené před několika týdny na pláži?“

„Samozřejmě. Byla jsem na místě. Než skončil ve vodě, tak ho zmlátili a střelili do hlavy. Pořád se nám ho nepodařilo identifikovat a případ zůstává otevřený. Co s ním?“

„Myslím, že máme jméno. Michael Ellwood. Jeho žena nahlásila, že se po fotbalovém zápase nevrátil domů. Údajně se šel podívat na domácí zápas Manchesteru United. Zajímavé je, že na stadion nikdy nepřišel. Manchesterská policie prohlížela záběry z kamer hromadné dopravy a našla ho, jak na Manchester Piccadilly nastupuje do vlaku směrem na Blackpool North. Máme ho, jak vystoupil na nástupišti a odešel z nádraží.“

„Tak proč ta zástěrka s fotbalem?“

„To netuším. Vím jen, že tady vystoupil a pak jsme ho viděli ve vodě poté, co tu dva dny krmil ryby. Provedli test DNA a zubních záznamů a máme shodu, přestože mu čtyři zuby chyběly.“

„Byl na záběrech z kamer sám?“

„Jo, byl.“

„Neříkaly výsledky pitvy, že měl poleptané dýchací a trávicí cesty nějakou žíravinou? Nebylo na tom něco ve stylu vražd jihoamerických drogových kartelů?“

„Jo, to je ten chlap.“

„Nejbližší příbuzní?“

„Manželka a dvě dospělé děti. Byl ženatý dvacet let a vlastnil malou autoopravnu v Salford Quays.“

„Do čeho fušoval?“

„Co tím myslíte?“

„Toho chlapa mučili, popravili a jeho tělo hodili do Irského moře. Do něčeho fušovat musel.“

„Podle Manchesteru ne. Nedostal ani pokutu za parkování.“

„Tomu nevěřím.“

„Stojí si za svým.“

„Budeme muset vyslechnout jeho ženu.“

„No, a to mě přivádí k té špatné zprávě.“

Krayová mu věnovala jeden ze svých smrtících pohledů a dala najevo, ať rychle pokračuje.

„No?“

„Je dole. Výslechová místnost dva.“

O třicet minut později seděli Krayová a Tavener proti drobné ženě s dlouhými hnědými vlasy a tváří, co barvou ladila s bíle natřenými zdmi místnosti. Vypadala, jako by se na židli zhroutila.

Co si sakra asi myslí? napadlo Krayovou, zatímco ji pozorovala přes stůl.

Policejní konstábl podal ženě šálek kávy, ale ta zavrtěla hlavou a šálek odstrčila.

„Ještě trochu kafe a nevyspím se celý týden. Ale co si to namlouvám. Stejně poslední dobou nespím.“

„Paní Ellwoodová, upřímnou soustrast,“ řekla Krayová.

„Kdybych dostala libru pokaždé…,“ odpověděla a dál si zírala do klína. Zas a znova si zarývala palec do dlaně, jako by se snažila vydolovat svou bolest.

„Jsem detektiv inspektorka Roz Krayová a tohle je detektiv konstábl Tavener. Věřím, že jste…“

„Identifikovala rozkládající se mrtvolu svého muže? Ano, identifikovala jsem ho. Toho muže jsem znala skoro pětadvacet let a jediné, co jsem zvládla poznat, byly dva prsteny. Dva zasraný prsteny!“

„Je mi to líto, paní Ellwoodová.“

„Jmenuju se Miriam, detektiv inspektorko Krayová. Prosím, říkejte mi Miriam.“

„Dobrá. Říkejte mi Roz, prosím.“

„Předpokládám, že mi chcete položit nějaké otázky,“ řekla a pořád si do dlaně vyvrtávala díru.

„To chceme, ale už jste dnes měla dost traumatický den. Můžeme to přesunout, pokud by vám to víc vyhovovalo.“

„Jen se ptejte, Roz. Rozhodně nemůžete mít tolik otázek, co já, takže se do toho pusťte.“

„Děkuju. Řekla jste, že váš manžel byl, před tím, než zmizel, na fotbalovém zápase. Navštěvoval je běžně?“

„Příležitostně se šel podívat, když hráli doma, ale zřídkakdy cestoval na zápasy jinam. Pokud to nebyl Everton nebo Liverpool.“

„S přáteli?“

„Ne, sám.“

„Tohle bude nepříjemná otázka, ale musím se zeptat. Váš muž byl zavražděn obzvláště brutálním způsobem. Víte o někom, kdo by mu mohl chtít ublížit?“

„Ne, o nikom. Michaela měli všichni rádi, měl spoustu kamarádů a byl to oblíbený chlap. Kdo by mu sakra chtěl tohle udělat?“

„Nevíme, Miriam, proto to potřebujeme zjistit. Vedl vlastní autoopravnu. Dlužil někomu peníze? Nebyla firma zadlužená?“

„Od firemních záležitostí jsem se držela stranou, ale nic jsme nedlužili. Dům je zaplacený a opravně se dařilo. Máme půjčku na pick-up, ale to je tak všechno.“

„Váš muž byl viděn na kamerách, když nastupoval do vlaku směrem Blackpool North. Napadá vás nějaký důvod, proč by tuhle cestu podnikal?

„Vůbec netuším.“

„Jel do Blackpoolu už někdy dřív?“

„Podívejte, nikdy jsem v posranym Blackpoolu nebyla, je vám to jasný?“ vyplivla Ellwoodová přes stůl na Krayovou. „Nevím, proč by sem chtěl jet on, možná měl po cestě ženskou, nebo možná pěknýho kluka, nebo se možná sám prodával, nebo se mu líbil pohled na věž, nebo mu možná chutnaj ty vaše lízátka a možná se rád projížděl na oslech… Vůbec kurva netušim, proč by sem jel!“

„Vím, že je to těžké, Miriam, ale musíme se zeptat.“

„Pardon. Jen děláte svou práci.“ Po tvářích jí tekly slzy a kapaly do klína.

„Bral Michael drogy?“

„Co je tohle za otázku? Ne, drogy nikdy nebral. Ježíši, měl co dělat, aby zvládnul pít pivo, natož něco tvrdšího. Po třech pintách už ležel na zádech.“

„Kolikrát si tak zašel na fotbalový zápas?“

„Sem tam, když ho zápas zaujal.“

„A vždy to byly domácí zápasy?“

„To už jsem řekla.“

Krayovou začala svědit jizva na tváři.

„Ano, to jste řekla.“ Krayová se na chvíli odmlčela. „Koroner a patolog už vydali tělo, takže ho převezeme na místo, které vyberete. Děkuju vám za váš čas, Miriam. Jsem si jistá, že budeme mít příležitost znovu si promluvit, ale teď předpokládám, že už prostě chcete jít domů.“

„To je všechno?“

Krayová se zvedla od stolu a natáhla ruku. Miriam ji chytila za prsty a potřásla jí rukou jako leklá ryba. Krayová naklonila hlavu k Tavenerovi, který pochopil, co naznačuje.

Na chodbě za dveřmi se Krayová zastavila, otočila se na patě a strčila hlavu zpátky do výslechové místnosti.

„Ještě mě tak, Miriam, napadá, jestli bychom vás mohli ještě chvíli zdržet? Určitě bychom vás mohli pozvat do naší jídelny na oběd. Přece jenom jste měla těžký den a zpátky do Manchesteru jsou to dvě hodiny jízdy. Mohli bychom si za hodinu ještě promluvit?“

Ellwoodová pokrčila rameny. „Asi jo.“

„Děkuju.“

Krayová odkráčela pryč s Tavenerem v těsném závěsu.

Tavener se zeptal: „Co to děláte? Myslel jsem…“

„Něco mi na tom nesedí.“

„Kam jdete?“

„Musím teď na meeting. Bagley má ten svůj týdenní pokec. Běžně to je tak na čtyřicet minut. Chci, abyste to tu oběhl, než si s Miriam znovu sedneme, a sehnal o Michaelu Ellwoodovi všechno, co zvládnete.“

„Dobře, ale musím říct, že mi jí bylo líto.“

„To mně bylo taky…“ Krayová se kousla do spodního rtu. „Dokud nám nezačala lhát, jako když tiskne.“

[3]

Jsem extrémním případem stavu, jakého může dosáhnout šílenec. Někdy, když se vzbudím, mám uvnitř sebe tolik osobností, že se nemůžu rozhodnout, kterou si vybrat. Jsou to taková morbidní škatulata – kopa lidí, z nichž každý byl stvořen pro jistý účel.

Chtěl bych říct, že být mnou stojí za hovno a že to je důvod, proč si vybírám být jinými lidmi, ale není to úplně pravda. Procházím životem jako duch a předstírám, protože už si nemůžu vzpomenout, jaké to je být sám sebou.

Můj otec zemřel při bouračce, když mi bylo šest, a máma se sesypala poté, co si vyplnila žíly alkoholem a hlavu skunkem. Znepokojený soused ji nahlásil sociální péči a ti přišli, aby mě a mého bratra vzali do péče. Už nikdy jsme s ní nebydleli. Nejbližší věc, co připomínala rodinu, byly dozorované návštěvy. Pak zemřela. Udusila se vlastními zvratky na tahu poháněném vodkou a drogami.

Vzpomínám si, že na jejím pohřbu bylo deset lidí, a tohle číslo zahrnovalo i vikáře a jednu ženu z úřadu. Bylo to ubohé.

S mladším bratrem jsme byli katapultováni do dlouhé toxické řady dětských domovů a opatrovnických rodin. Každá z nich nám chtěla ublížit jménem zástupnické výchovy, což mě uvrhlo na cestu neustálého pohrdání sebou samým. Občas jsem si vsugeroval, že se mi po snídani udělalo špatně, protože jsem si ve své hlavě nezasloužil, aby mi den začal dobře.

Umístili nás k jednomu páru náboženských fanatiků z církve toho a toho, nebo jak si říkali. Vzpomínám si, že když jsme šli na bohoslužbu, byla tam velká tlustá kniha, která měla své čestné místo na oltáři. Tahle tisíc stran tlustá bichle by se asi dala shrnout slovy: „Jestli je to příjemné, tak je to hřích.“ Náš čas strávený u těchto manželů mi připadal jako nějaká divná forma týrání prováděná ve jménu vyššího dobra.

Když ke mně o nedělích přišel talířek s dary, předstíral jsem, že na něj pokládám peníze, a místo toho si je bral. Jednu minci pro mě a jednu pro mého bratra. Připadalo mi to prostě fér – museli jsme snášet přísnou náboženskou výchovu – a střecha kostela mi připadala v pořádku.

V pořádku ale nebylo, když mě při krádeži přistihla má pěstounka. V dětském domově jsme byli dřív, než byste řekli „nepokradeš“.

Rychle jsem se naučil, že buď zapadnete, nebo na vás padne něčí ruka – rozhodnutí bylo na vás. Zapadnout pro mě obnášelo zjistit, co lidé chtějí, a přizpůsobit tomu osobnost a povahu. V životě šlo jen o přežití. Stal jsem se společenským chameleonem; zapadl jsem se do svého prostředí, ve kterém jsem uspokojoval výstřednosti a představy těch ve vedení.

Vždycky jsem věděl, že to v hlavě nemám v pořádku. Díval jsem se na ostatní děti a říkal si: Tohle nejsem já. Zatímco ony se vyvíjely v nespoutané mladé dospělé se všemi problémy s tím souvisejícími, já nepozorovaně procházel životem díky předstírání. Předstíral jsem lásku, předstíral jsem rebelii, předstíral jsem zlomené srdce, předstíral jsem… vše.

Do dospělosti jsem vniknul kopírováním těch kolem sebe. Stal jsem se mistrem v zapadání do okolí a vmísil jsem se vždy tak, až nikdo nezpozoroval, že jsem se přidal. Příležitostně jsem zíral na vlastní odraz v zrcadle a říkal si: Kdo je mé pravé já? A odpověď, kterou jsem dostal nazpět, byla vždy stejná: Žádné pravé já nemáš.

Jsem mozaikou všeho, co jsem kdy viděl, a všech, které jsem kdy potkal. Jsem schopný se v okamžiku přeměnit tak, abych zapadal do dané situace. Je to opravdový talent.

Takový talent ale má i své nevýhody – protože ve mně není žádné skutečné já, není ve mně ani empatie. Podívám se na jiné lidi a pomyslím si: Nevím, co bych měl cítit.

Zatímco jsem měl plné ruce práce se zapadáním do společnosti, můj bratr byl pevně rozhodnutý stát se krychlí pasující do kulaté díry. Pravidelně se dostával do potíží a pravidelně byl pak trestán. Začal jsem ho nelítostně bránit a dělal jsem vše, abych ho ochránil, ale on se dál vystavoval nebezpečí.

Vzpomínám si, že v jednom dětském domově byl takový starší kluk, který mého bráchu neúprosně šikanoval. Snažili jsme se přemluvit dospěláky, aby nám pomohli, ale bylo to marné. Dokonce to ještě zhoršili. Bylo mi čtrnáct a bratrovi dvanáct. Dotyčný chlapec se jmenoval Barry Canning.

Canning byl na svém hřišti monstrem. Však ten typ znáte – od čtrnácti se musel holit, měl chlupy i na hrudi, byl asi o hlavu vyšší než ostatní a ve sprchách na všechny mával klackem. Nevím, co brácha Canningovi udělal, že ho tak dopálil, ale ten kluk ho nenáviděl s takovým zápalem, až to bylo cítit ve vzduchu.

Domov byl vklíněný na vlastním pozemku, který udržoval jeden všeuměl. Pracoval ve velké budově bez oken, kde skladoval své nářadí. Paní, která se starala o proces přijetí a umístění, se jmenovala Paní Macklamová. Byla to čtyřicetiletá odbarvená blondýna s výstřihem dostačujícím tak pro tři chlapy a zálibou v krátkých sukních. Ve vlhkých snech mnoha chlapců hrála hlavní roli a Canning se chvástal před každým, kdo ho byl ochotný poslouchat, že s ní šuká. Dalo se tomu věřit. Ostatní chlapci ho skoro uctívali a věřili každému jeho slovu, zatímco já si myslel, že prostě kecá.

Jeho útoky na mého bráchu se zhoršovaly.

Jednoho dne jsem Canningovi napsal zprávu a strčil mu ji pod polštář, když byl pryč a šířil ty svoje testosteronem poháněné lži. Zpráva měla být od milé Paní Macklamové, která ho zvala, aby se k ní v kutilově dílně přidal na noc, na kterou nezapomene. Když tu zprávu našel, Canningovo chování se okamžitě změnilo. Vykračoval si po domově směšně pyšnou chůzí a nasadil jakýsi benevolentní výraz tuctového politika, což bylo daleko znepokojivější než jeho běžné manýry školního tyrana. K mému úžasu držel nadcházející milostný poměr v tajnosti. V kalhotách se mu z toho musela vypálit díra.

Špatně jsem odhadl rozsah příprav potřebných pro vykonání svého plánu, což vedlo k mnoha nocím probdělým při práci za světla baterky, kdy jsem se snažil vymyslet, jak udržet páku dole, aby stroj nastartoval. Naštěstí byl starý a neměl žádnou pojistku – Bůh ví, co bych dělal, kdyby ji měl. Můj plán by narazil hned u první překážky.

Kýžené noci jsem ukradl klíč od hlavní kanceláře a schoval ho v kutlochu na nářadí. Bylo chladno a vybavuju si, že mi drkotaly zuby. Oči mi přivykly tmě a na štaflích jsem ze zářivek odstranil spínače, abych tak zaručil, že místnost zůstane zahalena ve tmě. Posledním úkolem bylo nechat zámek na petlici. Vše bylo připraveno.

Pak jsem se posadil a čekal.

Ručičky na světélkujícím ciferníku mých hodinek se blížily k půlnoci, když jsem zaslechl, jak se se zavrzáním otevírají dveře – byl to Canning.

„Paní Macklamová?“ zašeptal. „Paní Macklamová, to jsem já, Barry.“

Dveře se zavřely a slyšel jsem ho, jak šátrá kolem sebe a vráží do věcí, zatímco se snaží najít vypínač ke světlům. Našel ho a zářivky nad našimi hlavami probleskly krátkou dávkou světla, jak se plyn v jejich trubicích nezionizoval. Vypadalo to jako špatně načasovaná světelná show v nočním klubu. Černočernou tmu narušovaly krátké záblesky jasně bílého světla. Sledoval jsem, jak se postava bázlivě přesunula do středu místnosti a nataženýma rukama šátrala v prostoru před sebou.

„Paní Macklamová, to jsem já, Barry,“ zopakoval. „Jste tu?“

Upřeně jsem Canninga pozoroval, pak jsem sáhnul rukou v rukavici nad sebe a zatáhnul za páku. Velká průmyslová sekačka na trávu se probudila k životu a vyplnila místnost kakofonií zvuků.

„Paní Macklamová?“ zavolal Canning. Udělal pár opatrných kroků směrem ke zvuku. „Jste to vy?“

Vyběhl jsem vpřed a vší silou ho strčil do zad. Skácel se vpřed a ve snaze zastavit svůj pád mával rukama ve vzduchu.

Později té noci opustil Canning náš domov v ambulanci a už se nikdy nevrátil. Sekačka převrácená břity nahoru mu usekla všechny prsty kromě tří, pravé ucho a většinu brady. A skoro mu uťala pravou ruku u lokte.

Došlo k policejnímu vyšetřování a všechny nás vyslýchali, ale měl jsem neprůstřelné alibi – hrál jsem s bráchou šachy. Od vychovatelky jsme dostali pořádně vyhubováno, protože to už bylo dávno po večerce, ale policie nás nechala být. S bratrem jsme o událostech toho večera nikdy nemluvili. Nemuseli jsme. Záleželo jen na tom, že Barry Canning už nás nikdy neotravoval.

[4]

Jmenuju se Billy Ellwood nebo Billy Raymond nebo Billy Osmond… jen si vyberte. Slyším na kterékoli z těchto jmen, nebo jsem alespoň kdysi slyšíval. Teď jsem Billy Wright; padesátiletý muž s opravdu nudnou prací, nejsem ženatý, nemám děti, nemám ani žádnou druhou polovičku – když se vztah začne nebezpečně blížit k hranici polovičky, ukončím ho.

Sedím ve svém autě na otevřeném parkovišti, které vypadá, jako by zažilo bombardování. Povrch je tu posetý dírami o velikosti měsíčních kráterů. Letmo se podívám do zpětného zrcátka. Jade na mě zírá.

„Rozmýšlíš si to, co?“ procedí jízlivě přes černě namalované rty.

„K zamyšlení je toho hodně.“

„Blbost! Není co si rozmýšlet.“

„Jen říkám, že…“

Zakroutím hlavou a podívám se z okna na panorama Birminghamu v lehkém dešti a oparu. To počasí je stejně na hovno, jako když jsem odtud odjel.

Jadiny silně nalíčené oči se zužují do tenkých škvírek. Je to pohled, který obvykle používá, když ji nějak otravuju, což je poslední dobou pořád. „Opovaž se na to do háje vyprdnout.“

„Nemám v úmyslu se na to vyprdnout! Stačí?“ V myšlenkách se vracím zpátky do auta. „Tohle není tak jednoduché, to je všechno. Je toho hodně, nad čím je třeba se zamyslet.“

„Jediná věc, nad kterou se zamýšlíš, je ten zatracenej slib. Už je to osmnáct let. Osmnáct pitomejch let! Vím, že nechat věci bejt není zrovna tvoje silná stránka… ale… to jako fakt?“

„Trhni si.“

„Okouzlující! Nebuď naštvanej na mě, buď naštvanej na ně.“

„Jsem naštvaný.“

„Nevypadá to tak. Vypadáš jako zajíc, co vběhnul před auto s dálkovkama, jako kluk, co má splín, že ho nevybrali do týmu na fotbal, jako…“

„Drž hubu, Jade.“ Škubnu klikou na dveřích, vystoupím a přitáhnu si límec až k uším. Je zvláštní být zase zpátky na svém oblíbeném místě, ale ne v dobrém smyslu toho slova.

Budovy města vyřezávají do obzoru docela jiné panorama, než jsem si pamatoval. Vypadá to, že měl tým architektů školní projekt a jejich výtvory jsou víc uměleckými díly než místy, kde žít a pracovat. Snažím se blokovat vzpomínky na chvíle, kdy jsem tu byl naposledy – nefunguje to.

Přecházím přes parkoviště, vyhýbám se kalužím a vcházím do The Mailbox. Je to skvostná budova přeplněná obchody, restauracemi a bary. Něco pro každého. S architekturou z doby, kdy sloužila jako třídírna Královské pošty, má pramálo společného. A ještě méně má společného s budovou, kterou jsem naposledy před lety viděl, než jsem nasedl do auta a odjel na sever.

Dva eskalátory mě dovezou do druhého patra a napravo vidím Caffé Nero. Podívám se na hodinky – jsem tu brzy. Srdce mi v hrudi buší. Vypadl jsem ze cviku.

Všimnu si ho ve chvíli, kdy stoupá do patra po schodech na druhém konci haly a míří ke mně. Ani trochu se nezměnil. Na spáncích má trošku víc šedin a trochu přibral v pase, ale až na tyhle dvě drobnosti vypadá stejně. Když ke mně přichází, pomáhá si hůlkou, což je následek jednoho pádu ze střechy, při kterém si roztříštil koleno. Oči má ale stále bystré a plné života a přelétá jimi po obličejích lidí, kteří ho míjejí. Zahlédne mě a podívá se jinam. Prokličkuju mezi zákazníky směrem ke kavárně. Dojde tam první a stoupne si do fronty před pultem. Projdu kolem něho, abych našel nějaký stůl vzadu, a když procházím kolem stojanu na noviny, jedny si vezmu.

Předstírám, že si čtu titulky, ale ve skutečnosti kontroluju zákazníky kolem. Za pět minut ke mně přisouvá po stole kávu a zapadá do sedačky vedle mě. Oba se díváme ke dveřím – starého psa novým kouskům nenaučíš.

„Čau, Ricku,“ řeknu a natáhnu se pro šálek.

„Čau, Billy. Ty máš ten samej kabát?“ odpoví mi a ten svůj si sundá.

„Nevychovanče.“ Složím noviny a položím je na prázdný stůl vedle nás.

„Rád tě vidím.“

„Já tebe taky.“ Naše oči se setkají a je to, jako by se to všechno stalo včera. Roky mizí a mnou projede zamrazení. Cítím, jak mě v očích pomalu začínají pálit slzy.

„Tohle není dobrej nápad,“ říká.

„Zastavilo nás to někdy?“

„Ha. Jo, to máš recht. Jak ses měl?“

„Dobrých dní je víc než těch špatných. Jak ses k tomu dostal ty?“ Neplýtvám časem.

„Ježíši, takže už končíme se zdvořilostmi?“

„Ani ty, ani já nejsme příjemní lidé.“

„Zase máš pravdu.“

„Tak?“

„Musíš pochopit, že už jsem nějakejch pět let mimo hru. Není to lehký.“

„Nech si tyhle blbosti pro někoho jiného. Můžeš zatahat za víc nitek než levná štětka. Co máš?“ ignoruju jeho počáteční výmluvy.

„Oni to nejsou.“

„Pokračuj.“

„Podnik Critchleyových neexistuje. Mladší bratr si odpykává trest ve Wakefieldské věznici a starší bratr je po smrti. Objevila se u něj rakovina, a když umřel, celá společnost se rozpadla. Kluby buď převzali noví majitelé, nebo byly srovnané se zemí, aby udělaly místo developerům. Pěšáci se rozprchli do ostatních gangů nebo úplně zmizeli. Žádnou velkou práci neudělali už celé roky.“

„Do háje,“ zamumlám si pod vousy. „Jsi si jistý?“ Můj společník se na mě podívá svým nejlepším běž do prdele výrazem. Byla to stupidní otázka.

„Teď jsem na řadě já?“ ptá se.

„Dobře.“

„Jak víš, že je to on? Moje zdroje tvrdí, že tělo nikdo neidentifikoval.“

„Prostě to vím. Dostalo se to do místních zpráv a chytily se toho celostátní, a jakmile jsem tu zprávu zahlédl… tak jsem to věděl.“

„Znamená to, že jste byli v kontaktu?“ ptá se, což je zase příležitost pro mě ukázat mu můj nejlepší běž do prdele výraz. „Ježíši, Billy, co sis myslel?“

„Myslel jsem, že jsem se už vzdal dost věcí a že nechci prožít zbytek života, aniž bych ho někdy potkal. Byli jsme opatrní.“

„Jak to probíhalo?“

„Zamluvil jsem několik míst v kině na určité datum a čas a poslal jsem mu lístek. Když by nemohl přijít, poslal by mi ten lístek zpátky. Když si ho nechal, tak jsme se na pár hodin sešli, popovídali si a pak odešel domů.“

„Věděl o tom ještě někdo?“

„Ne.“

„Jak sis…“

„Nenosil u sebe nic, na čem by bylo jeho jméno, a neměl u sebe telefon, jen hotovost, lístek na veřejnou dopravu. Však to znáš.“

„No, někdo věděl, žes tam byl.“

„Proto jsem si vzpomněl na ně.“

„Co byla ta poslední věc, co jsem ti pověděl?“

„To si dobře vybavuju, ale je to to, co se snadno říká a hůř dělá. A krom toho to bylo už dávno.“

„Neřekl jsem, že to bude jednoduchý. Řekl jsem, že to bude ta správná věc, co udělat.“

Upřeně jsem se na něj podíval. Tenhle výraz jsem v jeho očích už viděl. „O co jde?“

„Ale nic.“

„Nekecej. Znám tě už moc dlouho.“

„Nechci, aby se ti něco stalo.“

„Dík, že to říkáš… a teď vážně, o co jde?“

„Critchleyovi jsou pryč, ale ne všichni jejich pěšáci zmizeli. Vybavíš si toho namyšlenýho kreténa, co pro ně dělal? Myslel si, že je gangster jako ze starý školy.“