Přeložila Jana Jašová

KAIKEYI

Kaikeyi © 2022 by Vaishnavi Patel

Jacket design by Lisa Marie Pompilio

Jacket illustrations by Shutterstock

Jacket © 2022 Hachette Book Group, Inc.

Translation © Jana Jašová, 2023

ISBN 978-80-249-5306-9

Obsah

AUTORČINA POZNÁMKA

HLAVNÍ POSTAVY

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLAPRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLAŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLAJEDENÁCTÁ

KAPITOLADVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

ČÁST TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

ČÁST ČTVRTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Babičce, matce a sestře Ananje,
třem generacím silných žen

AUTORČINA POZNÁMKA

První semínka Kaikéjí byla zaseta před sedmnácti lety v rozhovoru s mou matkou a babičkou. Babička nám se sestrou každé léto vyprávěla příběhy, předávala nám mýty a legendy o hinduistických bozích a hrdinech, na kterých sama vyrůstala. To konkrétní léto nám vykládala příběh o vznešeném princi Rámovi, jehož poslala do vyhnanství jeho žárlivá macecha Kaikéjí, kterou k tomu ponoukla zlotřilá služebná Manthara. Vtom se do toho vložila matka a prohlásila, že ve skutečnosti Kaikéjí Rámovi pomohla. Poukázala na to, že bez Kaikéjí by Ráma nikdy nenaplnil svůj osud a neporazil svého hlavního nepřítele, démonického krále Rávanu, jak se o tom vypráví v Rámájaně. Babička s tím nesouhlasila a namítala, že bez ohledu na okolnosti je kruté vyhnat dítě z domova.

A tím to skončilo. Tenhle jejich spor mi ale celá léta nešel z hlavy a začala jsem systematicky pátrat po příbězích, které by celou tu událost líčily z pohledu Kaikéjí. Žádné se mi ale nepodařilo najít. A tak jsem se nakonec rozhodla, že jeden napíšu sama. Chtěla jsem dát Kaikéjí šanci vysvětlit, proč se tak zachovala, co způsobilo rozpad rodiny oslavovaného válečníka a milované královny. Snad Kaikéjí propůjčuje hlas nejen titulní hrdince, ale i mnoha dalším ženám ze světa Rámájany, jejichž životy byly plodné a významné.

Jako výchozí text jsem použila anglický překlad Válmíkiho eposu Rámájana od Ralpha T. H. Griffitha, který je k dispozici online díky Projektu Gutenberg. Existuje sice mnoho sanskrtských verzí Rámájany, ale ta Válmíkiho je považována za původní text – ovšem i Válmíki ve svém vyprávění vycházel z několika dřívějších příběhů. Kromě sanskrtských eposů pak existuje bezpočet dalších verzí v mnoha jazycích jižní, jihovýchodní a východní Asie.

Každá z dochovaných verzí Rámájany se soustředí na něco trochu jiného a také se liší údajní autoři. Čtenáři, kteří znají Válmíkiho vyprávění, si v mém románu možná všimnou odlišností, které byly těmito alternativními verzemi inspirovány. Tak například v sanskrtské a džinistické verzi je Rávana Sítin vlastní otec. Představa, že Rávana je tragická či nepochopená postava, která možná nebyla jen ztělesněním zla, je přítomná v mnoha vyprávěních z jihovýchodní Asie. A některé prvky, které můžou působit nově, jako třeba Dašarathův slib, že se Kaikéjíin syn stane králem, se ve skutečnosti objevují i ve Válmíkiho verzi, jen většinou nebývají součástí populárních adaptací nebo recitací při slavnostních večeřích.

A pak jsou tu samozřejmě odchylky od Rámájany, které jsou výplodem mé vlastní imaginace. Je jich příliš mnoho, abych je mohla všechny vyjmenovat, ale k těm významnějším patří, že Ahaljin manžel byl Rámovým učitelem a že Bharata souhlasil, že po dobu Rámova vyhnanství bude vládnout sám. Kaikéjíina magie a další aspekty jejího příběhu včetně její cesty do Džanasthány a konfrontace s Bhandásurou jsou dílem mé vlastní představivosti, stejně jako většina podrobností z jejího života, jemuž se původní epos příliš nevěnuje. Tato kniha nemá ambice být přesným převyprávěním některé z verzí Rámájany – je to Kaikéjíin příběh, a tudíž je svébytný.

Kaikéjí se také nesnaží realisticky popsat svět, technologii, zvyky ani přesné časové období nebo konkrétní civilizaci v jižní Asii. Namísto toho čerpá z aspektů kultury a vědy tisícileté indické historie především před naším letopočtem. Jeden příklad za všechny: vypůjčuje si prvky politického uspořádání a vlády z Čánakjovy Arthašástry v překladu Patricka Olivelleho, starověkého politickovědního textu sepsaného filozofem a učitelem krále Čandragupty. Je nemožné na tomto místě vyjmenovat všechny zdroje, ze kterých jsem čerpala informace například o konstrukci válečných vozů, podobě oken nebo způsobech zábavy na indických dvorech starověku, za hodně vděčím učencům starověké civilizace. V textu jsou samozřejmě i některá úmyslná vylepšení Kaikéjíina světa – například ve starověké Indii neexistoval papír, ale v příběhu se vyskytuje.

Těm, kdo se zajímají víc o vývoj Rámájany a množství jejích verzí, doporučuji jako naprosto neocenitelný zdroj „Three Hundred Ramayanas: Five Examples and Three Thoughts on Translation“ A. K. Ramanujana ze sbírky The Collected Essays of A. K. Ramanujan sestavené Vinajem Dhárvádkarem. Ramanujanovy eseje můžete též najít ve sbírce Many Ramayanas: The Diversity of a Narrative Tradition in South Asia sestavené Paulou Richman. Rozhodně vám doporučuji tuto sbírku jako celek, osobně jsem čerpala inspiraci zejména v příbězích popisovaných v eseji Velčérua Nárájana Ráoa „A Ramayana of Their Own: Women’s Oral Tradition in Telugu“. Rovněž sbírka The Ramayana Revisited editorky Mandákránty Basu mi byla obzvlášť nápomocná při pochopení zachycení genderu a etiky v Rámájaně.

Rámájana není statický příběh. Tak jako každá legenda se posunuje a mění s každým vyprávěním. Dokonce i dnes existuje Rámájana jako sanskrtský epos a ve stovkách různých překladů, v ústním podání předávaném u slavnostních tabulí, jako epizody televizních seriálů, jako filmy, divadelní hry, komiksy, knihy. Každá verze vypráví něco trochu jiného, přináší v něčem nový pohled na známé postavy. S Kaikéjí se k této dlouhé tradici snažím připojit vlastní hlas. Díky za přečtení.

HLAVNÍ POSTAVY

AGNI: bůh ohně, přináší bohům obětiny

ÁŠA: služebnice Kausalji a Kaikéjí

AŠVAPATI: král Kékaji, otec Kaikéjí

AŠVIN: princ Kékaji, mladší bratr Kaikéjí

BHANDÁSURA: ohnivý démon

BHARATA: kóšalský princ, syn Kaikéjí a Dašarathy

DAŠARATHA: kóšalský král, manžel Kaikéjí, Kausalji a Sumitry, Rámův, Bharatův, Lakšmanův a Šatrughnův otec

DHANTÉRÍ: sloužící v Kékaji

JUDHÁDŽIT: princ Kékaji, Ašvapatiho a Kékajin syn, dvojče Kaikéjí

KAIKÉJÍ: princezna Kékaji, kóšalská královna, Dašarathova manželka a Bharatova matka

KAUSALJA: kóšalská královna, matka Rámy

KÉKAJA: kékajská královna, manželka Ašvapatiho, matka Kaikéjí

LAKŠMANA: kóšalský princ, syn Sumitry a Dašarathy

MANTHARA: věrná služebná Kaikéjí

NIDRA: bohyně spánku

RÁMA: kóšalský princ, syn Kausalji a Dašarathy

RÁVANA: král Lanky

SARASVATÍ: bohyně moudrosti a vědění

SÍTA: princezna z Mithily, manželka Rámy

SUMITRA: kóšalská královna, Lakšmanova a Šatrughnova matka

ŠATRUGHNA: kóšalský princ, syn Sumitry a Dašarathy

VÁMADÉVA: mudrc požehnaný bohy, učený vychovatel kóšalských princů

VÍRÉNDRA: kóšalský ministr války, Dašarathův rádce

ČÁST
PRVNÍ

KAPITOLA
PRVNÍ

Narodila jsem se za úplňku pod slibným postavením hvězd v tom nejsvětějším ze všech uspořádání – ne že by mi to snad v něčem pomohlo.

V Bháratu, kde bohové běžně reagují na modlitby a pletou se do záležitostí smrtelníků, v sobě okolnosti mého narození nesly velký příslib. Mému otci na tom příliš nezáleželo. Pro něj bylo podstatné jen to, že mě o několik minut později, pod stejně šťastnými hvězdami, následoval na svět bratr Judhádžit. Ten se jako chlapec stal (bez ohledu na to, že přišel na svět až po mně) dědicem království Kékaja. Já představovala pouze věno v podobě padesáti ušlechtilých koní, až nastane ten pravý čas. Otec při každém z matčiných dalších těhotenství přinášel oběti bohům a prosil je o syny. Na oplátku byl požehnán dalšími šesti zdravými chlapci, příslibem budoucího blahobytu.

Lidé z Bháratu často svalovali vinu za mé hříchy na otcovu hlavu, jako by žena nemohla jednat z vlastní vůle. Otec nebyl dokonalý, to otevřeně přiznávám, ale mnoha svým chybám navzdory horoucně miloval své syny, hrál si s nimi v trůnním sále, sháněl jim po celém království ty nejlepší domácí učitele a dával jim poníky, aby se z nich stali výteční jezdci.

Pokud nějak přispěl k tomu, co jsem udělala, pak jen tím, co neudělal.

Vzpomínám si jen na pár příležitostí, kdy jsme spolu promluvili. Těch, kdy mě k sobě sám povolal, bylo ještě méně – vybavuji si jedinou.

S bratry jsme si hráli na schovávanou na rozlehlých loukách za palácem a já byla na řadě s hledáním. Nechala jsem oči zavřené, zatímco jejich smích odlétal s větrem, a otevřela jsem je, teprve když jsem napočítala do dvaceti. Okamžitě jsem zahlédla nějaký pohyb vedle stájí.

Pomalu jsem se plížila směrem, kde se schoval některý z bratrů. Věděla jsem, že jeho nervozita bude narůstat každou vteřinou, a plánovala si, jak nejlíp ho chytím. O tři roky mladší Móhan to asi nebyl. Ten je maličký a pomalý, ví, že bych ho hned chytila. Šántanu je o něco starší a rychlý jako jelínek, ale mohla bych ho zahnat do pasti, pokud ho budu pronásledovat podél palácové zdi. Jestli je to Judhádžit, dohonit ho bude skoro nemožné, i když –

Zpoza stáje se vypotácel Šántanu. Zavýskla jsem a rozběhla se za ním, v žilách mi divoce proudila krev. Když jsem k němu ale utíkala podél stěny budovy, náhle jsem se zastavila. Nepohnulo se tam něco? Otočila jsem se a uviděla Judhádžita, jak se tiskne ke dřevu. V obličeji se mi rozlil vítězoslavný úsměv. Takže moje dvojče vystrčilo Šántanua ze společné skrýše, což mě mělo rozptýlit.

Otočila jsem se na patě a začala honit Judhádžita kolem stájí. Věděla jsem, že při pouhém běhu nikdy nemám šanci ho dostihnout. Oběhl roh a zmizel mi z dohledu. Zpoza zdi se ozval přidušený výkřik. O vteřinu později moje holeň narazila na něčí hubené tělo a já na tu hromadu pod sebou spadla taky. Judhádžit byl hned pode mnou.

„Mám vás!“ vykřikla jsem udýchaně. Někdo, asi Šántanu, zasténal. Svezla jsem se z bratrů na tvrdou zem a chechtala se, vyptávala se jich, jestli vědí, kde je Móhan, když jsem zahlédla, jak se ke mně blíží něčí nohy.

Posadila jsem se a mžourala na strážného. Uvědomovala jsem si, že moje bílá kurta je hojně pomazaná hlínou a trávou, vlasy že se mi napůl rozpletly z copů, ale styděla jsem se jen trochu. „Judhádžite, vstávej,“ sykla jsem.

„Vy dva,“ pronesl strážný a pokývl na nás bradou. „Rádža si s vámi přeje mluvit. Okamžitě.“

Vstala jsem. „Dohrajeme to potom,“ prohodila jsem k bratrům. „Tak už běžte, já zatím najdu Móhana.“ Vykročila jsem pryč, když vtom za mnou strážný zavolal:

„Juvarání Kaikéjí, rádža vás volá k sobě. Hned.“

Šokovaně jsem se otočila na Judhádžita. Ten jen pokrčil rameny.

Vydali jsme se za strážným do paláce a každý můj krok byl těžší než ten předchozí. Něco jsem musela provést, když si mě otec nechal zavolat. Jenže pokud jsem udělala něco, co ho rozhněvalo, proč k němu má přijít i Judhádžit?

Jak jsme se blížili k trůnnímu sálu, vlekla jsem nohy po kamenné podlaze a nechávala Judhádžitovi a strážnému čím dál větší náskok. Na konci síně se ke mně strážný otočil a zamračil se. Čekal u zavřených dveří, až k němu dojdu, a pak je pečlivě nacvičeným pohybem otevřel.

Judhádžit vešel první, já ještě pár vteřin otálela, než jsem ho následovala do mihotavého světla sálu. Když jsem se k němu přiblížila, pootočil se ke mně a na jeho široké čelo a úzký nos dopadl stín. V temně hnědých očích mu probleskla úzkost a rty měl sevřené do úzké čárky. Byla jsem si jistá, že se dívám na přízračné zrcadlení vlastního obličeje.

Zaujala jsem své místo za bratrem a nenápadně se rozhlédla kolem se strachem, abych k sobě neupoutala pozornost. Během slavností byla tahle místnost s vysokým stropem zaplněná řadami stolů a davy lidí, takže její jeskynní hloubka nebyla vůbec patrná. Bez všeho toho vybavení tu ale dřevěné sloupy vrhaly dlouhé stíny a řezby býků, hadů a ptáků s dlouhými pery, jež tak bavily mé mladší bratry, se rozplývaly v šeru. Obrovská ohniště s praskajícími plameny rozmístěná po celém sále – zčásti proto, aby ho v zimě prohřála, a zčásti (jak jsem tušila) k zastrašení návštěvníků – ve mně vyvolávala pocit, že jsem ještě menší, než jak jsem si připadala obvykle.

Otcův trůn byl vyřezaný z tmavého dřeva, se strohými přísnými liniemi, v čemž se podobal muži, který na něm seděl. Jednou rukou si hladil vousy, zatímco zíral bez jediného mžiknutí do nejbližšího ohniště, hustá obočí stažená k sobě v hlubokém zamračení. Navzdory hřejivým plamenům mi naskočila husí kůže a já se snažila nezachvět.

Po několika minutách Judhádžit vyčerpal veškerou svou trpělivost dvanáctiletého chlapce a vyhrknul: „Proč jsi nás sem zavolal, jestli tady chceš jen sedět a mlčet?“

Rádža Ašvapati k němu vzhlédl, jako by si dosud neuvědomil, že jsme tady. Mě schované za bratrem si ani nevšiml.

„Vaše matka –“ začal. Rozhlédla jsem se po sále a hledala ji, ale nikde tam nebyla. Ne že by téhle místnosti dodala příliš na vřelosti, nikdy však nebyla tak chladná jako otec. Ten otevřel ústa, zavřel je, znovu je otevřel a řekl: „Vaše matka musela odejít. Už se nevrátí.“

Na ta slova se Judhádžit rozesmál a já sebou škubla. Kéž bychom se to dozvěděli od stráží, a ne od otce, abych mohla bratrovi vysvětlit, že to není žert. Copak si nevšiml, jak se naši rodiče odcizili, jak se na sebe při každé příležitosti utrhovali, jak se jejich pouto roztřepilo? Ale můj bratr, brilantní dědic trůnu, prohodil: „Už jsme moc velcí, než aby sis nás takhle dobíral, otče. Matka je rání. Královna nemůže jen tak odejít.“

„Kékaja už není rání,“ odvětil otec a jeho oči poprvé vyhledaly mě.

„Co – proč –“ Judhádžitovi klesla ramena. „Kdo bude…?“ Hlas se mu vytratil, jako by prostě nedokázal to, co matka provedla, vyslovit.

Otec si povzdychl. „Kaikéjí se jako juvarání bude pomalu ujímat povinností královny, dokud oba nebudete dost staří na sňatek.“

Kousla jsem se do jazyka. Ústa mi naplnila kovová pachuť krve. Spolykala jsem ji dřív, než mi stačila zbarvit zuby. Neměla jsem ponětí, jak bych se měla ujmout matčiných povinností, a neměla jsem ani touhu to udělat.

Judhádžit mě vzal za ruku a stiskl ji. „Matka se určitě vrátí,“ prohlásil. „Přece by nás takhle neopustila.“

Rádža zavrtěl hlavou. „Řekla mi, že už se nevrátí. Kékaja už tu není vítána.“

A s tím nás propustil.

Venku v síni na mě Judhádžit začal mluvit, ale odstrčila jsem ho a utíkala do své komnaty. Tam jsem za sebou přibouchla dveře a klesla na kolena. Věděla jsem, co musím udělat.

Prosím, modlila jsem se k bohům, kteří dohlíželi na království Bhárat. Prosím, pomozte mi.

Vzývala jsem boha měsíce Čandru, Násatju, boha dvojčat, a Kubéru, boha severu. Prosím, přiveďte mou matku zpátky. Prosím, zjevte mi všechno, co po dobu její nepřítomnosti potřebuju znát.

Nikdo mi neodpověděl.

Mí vychovatelé mi tvrdili, že bohové vždycky odpovídají na modlitby princezen, protože ty patří k nejzbožnějším, nejsvětějším bytostem. Jenže ať jsem se modlila, aby pršelo nebo aby svítilo slunce, o sílu nebo vědění, o novou hračku nebo šaty, nikdy mi neodpověděli. Jako by si Judhádžit ukradl všechno štěstí našeho narození pro sebe a mně nic nenechal.

Teď už ale přece odpovědí, ne? Přece musejí pochopit, že dívka potřebuje matku. Kdo jiný by mi mohl ukázat, jak si mám počínat ve světě? Bez ní bych byla úplně sama.

Kékaja se ke svým dětem nechovala jako ostatní urozené ženy u dvora. Nikdy mě nelíbala na spánky, neobjímala mě, když jsem brečela po rvačce s Judhádžitem, nikdy se se mnou před spaním nepomazlila. Místo toho mě učila, jak číst, jak psát znaky na plech s pískem, znova a znova, opakovala se mnou každý symbol třeba desetkrát, dokud jsem se je nenaučila dokonale. A ani potom mě nepochválila. Ale dávala mi svitky a nechávala mě vybírat si příběhy.

Nejradši jsem měla ten, jak bohové a démoni společně stloukali oceán mléka, když v jeho hloubkách hledali nektar nesmrtelnosti. Ten nektar musel být neskutečně lahodný, když je přiměl k takovému spojenectví – a já tomu rozuměla, protože jsem taky milovala sladkosti. Jak oceán stloukali, dělili si mezi sebe to, co z něj vyšplíchlo: strom zkroucený jako tygří drápy s ostrými rudými květy, které dokázaly seknout až do krve, ale přinášely požehnání. Moudré a mocné bohyně včetně Lakšmí, sedící na světle růžovém lotosu, s vlasy, z nichž jí stékalo zlato. Dokonce i samotný měsíc, průzračnou perlu mezi vlnami. Až konečně našli poklad, který hledali.

Jenže bohové se o nektar nechtěli dělit s démony, asury, kteří už dlouho trýznili zemi i nebesa a prahli jen po moci. Byly to jediné bytosti, jejichž moc se mohla měřit s božskou, takže bohové a démoni spolu neustále bojovali. A tak velký Višnu obelstil asury a odmítl jim vydat přislíbený podíl.

„Ale jak můžou bohové lhát, když jsou dobří?“ zeptala jsem se zmateně matky.

„Bohové dělají, co musí,“ odvětila, ale usmála se na mě a já si hned připadala chytrá.

Když jsem skončila s legendami, vzala mě bludištěm palácových chodeb až k naleštěným dveřím z týkového dřeva s velkou třpytivou stříbrnou klikou zapuštěným v podlaze. Společně jsme sestoupily do sklepní knihovny zaplněné po strop vzácnými texty a zaprášenými svitky. A to mi připadalo jako ta největší pochvala vůbec. To kvůli matce jsem milovala čtení a hltala i ta nejnudnější pojednání v touze naučit se toho co nejvíc.

Často jsem pochybovala, jestli mě, svou jedinou dceru, má vůbec ráda. Teď se mi ale srdce při pomyšlení na ztrátu její přítomnosti podivně svíralo. Připadalo mi, že se nemůžu dost zhluboka nadechnout.

Neplakala jsem. Ale i když už se v komnatě šeřilo a kolena jsem měla ztuhlá a bolavá z toho, jak jsem seděla na podlaze, dál jsem zapřísahala bohy.

Konečně mi Manthara přišla učesat vlasy a uložit mě do postele. Ulevilo se mi, že ji vidím. Aspoň že jsem neztratila i ji.

„Chceš si poslechnout příběh?“ zeptala se a usmála se na mě do zrcadla. „Mám pro tebe jeden nový.“

Zavrtěla jsem hlavou a založila si paže na prsou. Normálně jsem o její písničky a vyprávění škemrala a ona mi vyhověla a bavila mě, dokud mi neztěžkla víčka a pod nimi netančily obrazy báječných hostin. Dnes jsem však neřekla nic. „Kaikéjí, vím, že jsi rozčilená, ale –“ Sklouzla jsem z křesla, vlasy napůl zapletené, a hodila sebou na postel. Manthara mou matku přivést zpátky nemůže. Nepochopí, jak se cítím. Byla jsem ráda, že ji vidím, ale teď už jsem jen chtěla, aby mě nechala samotnou a já mohla jít za Judhádžitem. Nestála jsem o její soucit a doufala jsem, že když k ní budu hrubá, urazí se a odejde. Jenže Manthara se prostě zvedla a přišla si sednout na okraj mé postele. Odvrátila jsem se od ní, avšak ona jen tiše mlaskla. Jednou rukou mi začala krouživým pohybem jemně masírovat záda.

„Všechno bude v pořádku,“ promluvila, než se sklonila, aby mě políbila na temeno. Do očí mi vhrkly slzy, a tak jsem je pevně zavřela, odmítala jsem pootočit hlavu. Manthara se konečně zvedla a sfoukla svíčku. Pak za sebou tichoučce zavřela dveře.

Vteřiny uplývaly, měnily se v minuty a já tam dál ležela. Čekala jsem, až se v paláci rozhostí ticho noci, abych mohla bezpečně vyklouznout.

Konečně jsem se zatajeným dechem pomalu otevřela dveře a rozhlédla se oběma směry. Pak jsem se bosá vydala po špičkách chodbou. Nebyly tam žádné louče a temně šedé kameny v tuhle hodinu téměř zčernaly, protože těmi pár okny sem měsíční světlo pronikalo jen spoře. Připadalo mi, že nízký strop se při každém dalším kroku snižuje víc a víc k mé hlavě, ale byla jsem odhodlaná dojít tam, kam jsem potřebovala.

„Kaikéjí?“

Na jeden mučivý okamžik se mi srdce skoro zastavilo. Přitiskla jsem se ke stěně, a když se zase rozběhlo, pádilo dvakrát rychleji než předtím. Byl to ale jen můj bratr, za kterým jsem se sama vydala. „Judhádžite?“

Byl ode mě jen pár kroků, oblečený v jasně bílém spacím rouchu, ve kterém si očividně ještě vůbec nelehnul. Oči mu zářily do tmy. Asi taky čekal, až bude všude klid a bude se moct vytratit ze své komnaty. „Jak to, že jsi vzhůru?“ zeptal se.

„Jak to, že jsi vzhůru ty?“ opáčila jsem. Nechtěla jsem přiznat, že jsem se ho vydala hledat.

Bratr se ušklíbl. „Já se ptal první.“

Pokrčila jsem rameny, vykročila pryč od něj a snažila se předstírat lhostejnost. Dvůr mě naučil trpělivosti, kdežto Judhádžita vychoval k impulsivnosti. Držet jazyk za zuby z nás uměl jen jeden.

„Nemůžu spát. Chybí mi matka. Ani se s námi nerozloučila. Já – já to nechápu.“ Znělo to přiškrceně a zoufale a já zjistila, že sama bojuju se slzami.

Nechtěla jsem čelit vlastnímu žalu, a tak jsem pokračovala v chůzi. Judhádžit mě snadno dohonil a srovnal se mnou krok, tak jako vždycky.

Proplouvali jsme chodbami jako duchové, protože se nám ještě nechtělo vrátit se do postelí. V nevyslovené shodě jsme zamířili do kuchyní a v břiše nám svorně zakručelo.

Judhádžit šel přede mnou, aby otevřel dveře. Zatoulala jsem se v myšlenkách k tomu, jakou sladkost bych tu mohla najít, a nevšimla si, že se bratr zastavil, dokud jsem do něj nevrazila. Trochu se zapotácel, ale nevydal ani hlásku, jen ukázal bradou ke vchodu. Po chvilce jsem zaslechla to, co on – tichounké mumlání. Šli jsme po špičkách blíž a blíž a blíž, až se mumlání proměnilo ve slova.

„Pokud se nikdo nedozví pravdu, pak na tom nezáleží.“ Ten hluboký hlas jsem nepoznávala. Rozléhal se malým prostorem jako bubnování paliček na bubínek potažený zvířecí kůží.

Judhádžit, který znal muže v paláci mnohem líp než já, mi rty naznačil Prasád. Rádce, jehož jsem vídala při formálních příležitostech, ale nikdy jsem s ním nepromluvila. Sedával vedle krále, takže si ho otec zřejmě vážil.

Zato ten druhý hlas jsem poznala okamžitě. Patřil matčině bývalé dvorní dámě Dhantérí. „Mně na tom záleží,“ odsekla.

„Nemělo by,“ odtušil Prasád.

„Já to vím. Manthara to ví. Proč z toho dělat tajemství? Děti si to zaslouží vědět.“

„Žádná z vás to nesmí prozradit živé duši, jinak už tu nebudete moct pracovat.“

Dhantérí se nevesele zasmála. „Já už jsem bez práce teď. O to se rádža postaral, když rání Kékaju vyhostil.“

Kdyby naše těla nebyla nalepená na sobě, možná bych si Judhádžitova tichého zalapání po dechu ani nevšimla.

Vyhostil.

Poslouchala jsem se zoufalou touhou po vysvětlení, jako bych jen silou vůle mohla ty dospělé přimět, aby mi odpověděli na to, co jsem potřebovala vědět.

„Ženská, už to není žádná rání. A už ani slovo, nebo se postarám, abys byla poslední svého jména,“ zasyčel Prasád. Jeho tón mě děsil.

Střelila jsem pohledem po Judhádžitovi, abych viděla, jestli on té výhrůžce rozumí, ale vypadal stejně zmateně jako já.

„Jestli budeš držet jazyk za zuby,“ pokračoval Prasád, „postarám se o to, abys tu mohla zůstat, abys mohla dál dělat u dvora ženskou práci.“

Na okamžik zavládlo ticho. „Jak si přeješ, vznešený Prasáde.“ Od podlahy se ozvalo zašustění šatů. „Promluvím s Mantharou.“

„Postarej se o to. Pokud budou všichni věřit, že paní Kékaja odešla z vlastní vůle, nezáleží na tom, co se doopravdy stalo.“

Judhádžit a já jsme svorně ucouvli ode dveří a po špičkách se vytratili za roh. Když jsme si byli jistí, že nás už nikdo neslyší, dali jsme se do běhu. Naše bosé nohy rychle pleskaly o chladnou kamennou dlažbu. Zastavili jsme se teprve u svých komnat, otočili jsme se k sobě a prudce oddychovali.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Judhádžit. „To přece nemůže být pravda.“

„Nemůžeme dělat vůbec nic,“ prohlásila jsem.

„Můžeme si promluvit s otcem –“

„Ne!“ zarazila jsem ho. „Prosím. Nesmíme to nikomu říct. Slyšels Prasáda. Jestli to prozradíš, Manthara bude muset odejít.“ Na to jsem nedokázala ani pomyslet.

„Ty už bys stejně neměla potřebovat chůvu, Kaikéjí. Je nám dvanáct, jsme skoro dospělí,“ odfrknul si Judhádžit. Teprve nedávno se tak vytáhl, že byl teď vyšší než já. Tu jeho novou výšku jsem nenáviděla, stejně jako to, jak se teď na mě koukal svrchu. Ale nejvíc jsem se vztekala proto, že měl pravdu. Jenže ani tak jsem nebyla ochotná se Manthary vzdát.

„Prosím,“ hlesla jsem.

Bratr se mi na chvíli zadíval do očí, než si povzdychl a přikývl. „Možná bychom se měli modlit k bohům, aby přiměli otce si to rozmyslet,“ navrhl.

Zavrtěla jsem hlavou. „Bohové nemůžou nikoho nutit, aby změnil názor. Víš, jaký otec je. Když se jednou rozhodne, nikdy si to nerozmyslí.“

Judhádžitovi klesla ramena. „Asi ne.“

Stáli jsme tam mlčky ještě pár minut, než jsem zívla. Ta energie, která mě předtím poháněla ven z postele a chodbami paláce, ze mě konečně vyprchala. Judhádžita moje zívnutí nakazilo. Zakřenili jsme se na sebe.

Jenže když jsem se vrátila do své komnaty a vlezla si do postele, spánek se mi vyhýbal. Zírala jsem do stropu a přemítala, jaké bohy má rodina rozzlobila, že nás stíhá taková smůla.

KAPITOLA
DRUHÁ

Nazítří ráno jsem se probudila s vědomím, že jsem ještě nezkusila všechno, abych svou matku přivedla zpět. Modlila jsem se k důležitým bohům, k těm, které znám, ale právě matka mi vždycky zdůrazňovala, že se toho ještě musím hodně učit. Ukázala mi sklep plný svitků a kde jinde bych mohla najít nějakého nižšího boha? Takového, který nebude tolik zaneprázdněný jako ostatní a najde si čas, aby odpověděl na moje modlitby? Možná nedokáže změnit otcův názor, ale třeba by mohl přimět matku, aby se se mnou potají sešla? Nebo jí proměnit obličej tak, aby ji otec nepoznal. O takových věcech už jsem slyšela spousty příběhů.

Dopoledne jsem neměla žádné povinnosti, a tak jsem se sama vydala do sklepení v odlehlé části paláce. Okénky, která lemovala úzké chodby, teď proudilo sluneční světlo, takže cesta palácem byla trochu příjemnější. Budova byla postavená jako důmyslné bludiště, a když mě teď matka nedoprovázela, cestou do knihovny jsem dvakrát zabloudila. Dřevěné dveře zapuštěné v podlaze mi bez matčiny pomoci taky připadaly těžší, ale nakonec jsem je zvedla. Pak jsem se vytáhla na špičky, abych si z úchytu na stěně vytáhla pochodeň, a vydala jsem se po schodech dolů.

Nos mi okamžitě zaplnila zemitá vůně. Zhluboka jsem se nadechla. Vzpomněla jsem si, jak mi tady matka nedávno vysvětlovala, kde můžu najít to, co bych si chtěla přečíst.

„Tady, Kaikéjí, jsou staré příběhy,“ ukazovala mi. „Tady osudy dávných králů. Na téhle polici leží svitky modliteb a staré náboženské texty. V těch nic moc zajímavého není, ale jestli chceš, klidně to zkus. Můžeš si přečíst cokoli, co tady najdeš, aby ses poučila.“

Tehdy jsem si jí moc nevšímala, vrhala jsem se na svitky, rozbalovala je a zase zabalovala jako dítě na hostině, nemohla jsem tomu bohatství, jež leželo přede mnou, uvěřit. Matka se jen smála a nechala mě prohrabávat se tím vším, až jsem se nakonec rozhodla pro text o geografii Kékaji a okolních zemí. Vzala jsem si to hlavně proto, že Judhádžit tou dobou studoval zeměpis a já na něj chtěla udělat dojem – ale to matka vědět nemusela.

Sama si taky vybrala jeden svitek a pokynula mi, ať jdu za ní do rohu. Tam jsme se posadily a chvíli si obě četly. Začala jsem rychle litovat, že jsem si vybrala tak nudné pojednání, ale vyhřívala jsem se v záři matčiny blízkosti.

Probírala jsem se úmornými podrobnostmi o toku řeky Čandrabhágy na severní hranici Kékaji. Tahle řeka pramení v horách Indra, kde skály probodávají oblohu, a řítí se z úbočí, dokud se nesetká s klidnějšími vodami vířící řeky Sarasvatí. Ta tvoří jižní hranici Kékaji a je to nejsvětější místo v království. Z toho svitku jsem si zapamatovala jen pár dalších věcí, ale živě jsem si vybavovala matčinu konejšivou přítomnost a vědomí, že spolu něco sdílíme.

Teď jsem se snažila rozpomenout na její vysvětlování, procházela jsem mezi policemi, dokud jsem nenašla ty věnované modlitbám a rituálům. Už po pár minutách mi ale bylo jasné, že mi to nepomůže – nebylo tam nic, co bych už neznala. A tak jsem se přesunula ke starším svitkům.

Rozložila jsem jeden, který pojednával o bohyni, o níž jsem nikdy neslyšela. Ve druhém byla modlitba k bohu, jehož jméno jsem ani nedokázala přečíst. Ano, tohle je to, co potřebuju! Nabrala jsem si jich tolik, kolik jsem pod jednou paží unesla, vyšplhala nahoru po schodech, zabouchla dveře a vrátila pochodeň do úchytu. Pak jsem se nenápadně odplížila do své komnaty s nadějí, že si mě nikdo nevšimne. Nechtělo se mi odpovídat na otázky, proč mám všechny ty svitky a kde jsem je vzala.

Čtením jsem strávila celý den. Dozvěděla jsem se, že existuje bohyně slonů, méně známé vtělení Ganéši, a vyslala k ní horlivou modlitbu, i když jsem si od toho moc neslibovala. Pomodlila jsem se k bohovi poutníků Púšanovi, což mi připadalo vhodnější – byl to jeden z mnoha bratrů, zastíněný Súrjou, jehož ohnivý rudý vůz táhne po obloze slunce, a Indrou, který se ohání vidlicí s pěti hroty blesků a vládne bohům. Pokud se mnou může někdo soucítit, Púšan se zdál jako nejlepší volba.

Byly tam i další svitky, o tom, jaké obětiny zajistí člověku přízeň bohů. Jenže ty nebyly k ničemu, protože předpokládaly, že bohové budou odpovídat.

Konečně jsem opatrně rozbalila svitek tak tenký a chatrný, až vypadal, že ho někdo popsal před stovkou let. Jeho okraje byly potrhané a text psaný jazykem, jemuž jsem jen stěží rozuměla. Soustředila jsem se na úhledné řádky znaků, a když jsem po nich přejížděla prstem, snažila jsem se vzpomenout si na to, co mi říkali mí domácí učitelé.

Když jsem byla asi v půlce, došlo mi, že tenhle text se vůbec nezmiňuje o bozích. Bylo to prostě jen meditační cvičení.

Frustrovaně jsem ho odhodila. Po chvilce jsem vytáhla zpod postele krabičku sladkostí a jednu si dala, a ještě jednu, a ještě. Můj hněv se pomalu rozplýval, cukr rozpouštěl tvrdý uzel v mém nitru. Olízala jsem si prsty dočista.

Už klidnější jsem si přečetla nadpis toho stařičkého svitku: „Přivolání božské moci pouhým soustředěním“. Třeba je to meditační rituál, který mi konečně přinese pozornost bohů? Položila jsem papír před sebe a vyzkoušela všechny kroky, které se tam popisovaly: zpomalila jsem dech, upřela pohled na místo vzdálené na délku paže od žaludku, koncentrovala svou energii a –

Došlo mi, že ty pokyny asi čtu špatně, protože další krok podle mého nejlepšího odhadu zněl zhruba takto: „Nech svůj zrak vstoupit do Prostoru připoutání. Pokud to místo nedokážeš najít, hledej vlákna, která jsou s tebou spojená, a k většímu soustředění odříkej následující slova.“

Což znělo jako nesmysl. Ale za zkoušku nic nedám. Naučila jsem se ta další slova zpaměti.

Pak jsem zpomalila dech, zírala před sebe, soustředila se, jak nejlíp jsem dokázala, a zarecitovala jsem je.

Nic se nestalo.

Zkusila jsem to znova, a znova. Nic. Svitek už mi nic dalšího nenapověděl, jen jsem se v něm ještě dočetla, že se jedná o umění přístupné jen několika vyvoleným.

Stočila jsem ho a v očích mě pálily slzy. Další den pryč a zase nic. Nedokážu přivést svou matku zpět. Vzpomněla jsem si na to, co říkal Prasád včera v noci o tom, proč matka odešla, a v nitru se mi vzedmul hněv při pomyšlení, že je za to zodpovědný můj otec. Bylo mi jedno, co matka provedla. Jak mi to mohl udělat? Mí bratři ji potřebují taky, ale co si počnu bez jejího vedení já? Na tvář mi vyklouzla slza, pak další a další. Posbírala jsem všechny svitky odhozené na hromadu a nacpala si je pod postel. Pak jsem se na ni schoulila a zůstala tam ležet až do večeře. Poté jsem si umyla obličej a připojila se ke svým bratrům. Všichni jsme byli mlčenliví a bledí.

V kuchyni se nám asi snažili zvednout náladu. Stůl byl plný horkých placek rótí, které se leskly ghí, lahodná pečená zelenina pronikavě voněla, v miskách svítil čerstvý jogurt se zrníčky granátového jablka. Normálně bychom nad takovou hostinou jásali a snažili se získat větší porce, ale dnes ty pochoutky jen podtrhovaly skutečnost, že jsme k politování, protože od nás odešla naše matka.

Večer, když mi Manthara dlouhými jemnými tahy hřebenem česala vlasy, jsem se jí zeptala: „Co moje matka udělala?“ Jestli to někdo věděl, pak Manthara. Byla v matčině věku a sloužila mi, co jsem si pamatovala, a přede mnou mé matce. Kromě Judhádžita jsem ji měla na světě nejradši. Starala se o mě, když jsem byla nemocná, sedávala na kraji mé postele, když jsem se v noci bála příšer, otírala mi slzy, když mi ubližovali bratři.

Manthara znehybněla. „Proč si myslíš, že tvá matka něco udělala?“

„Protože –“ Věděla jsem, že Manthaře nemůžu lhát, a tak jsem jí po půlvteřinovém váhání vyklopila pravdu: „Slyšela jsem, jak se o tom někdo baví.“

Moje chůva si povzdychla. Vteřiny ubíhaly. Otočila jsem se na ni. Její téměř černé oči byly něžné a smutné a dupatta, kterou většinou nosila přes hlavu, jí sklouzla dozadu na drdol. „Kékaja by tě nikdy neopustila dobrovolně, holčičko.“

„Tak proč donutila otce –“

„K ničemu rádžu nedonutila,“ přerušila mě Manthara. „Pochybuju, že by to někdo dokázal.“

Pak se vrátila k pročesávání mých vlasů, její chladné prsty mi klouzaly po krku a přinášely mi úlevu od sílícího horka. Mlčela jsem. Znala jsem ji dost dobře na to, abych poznala, že má na jazyku ještě něco.

Uběhl ještě nějaký čas, než se Manthara ozvala: „Víš o otcově požehnání?“

Ta otázka mě překvapila. Požehnáním se myslely mocné dary, které dostávají od bohů ti smrtelníci, kteří si nějak získali jejich přízeň – zbožností, dobrotou nebo odvahou poté, co se modlili a postili a prováděli složité rituály. Lidé, kteří byli něčím požehnaní, o tom jen zřídka mluvili, protože si nepřáli přijít o své dary arogancí nebo bezohledností.

O otcově požehnání jsem ale věděla. Obdržel ho před mnoha lety za svou oddanost Višnuovi. Jeho dar mi připadal podivně vrtošivý, zvlášť ve srovnání s mým odtažitým, pragmatickým otcem. Přikývla jsem a sykla bolestí, když hřeben narazil na obzvlášť zacuchané místo. „Ano. Rozumí řeči ptáků.“

Doufala jsem, že i já si jednoho dne zasloužím božský dar, ale hodlala jsem je požádat o něco lepšího a moudřejšího. K čemu je rozumět žvatlání hloupých loskutáků nebo náladových pávů v našich zahradách? Já bych radši měla dar být mocnou vládkyní velkého království. Nebo umět léčit nemocné. Možná bych mohla požádat o schopnost najít vždycky toho, koho si přeju. Anebo ještě líp: moc udržet si své milované u sebe.

Manthařin hlas mě vrátil do přítomnosti. „To je pravda. Ale za všechno se platí. Nesmí nikdy prozradit, co od nich vyslechl, jinak zemře bolestivou smrtí. Nikdy nikomu.“ Manthara se mi snažila rozplést zacuchané vlasy prsty, pomalu od sebe oddělovala jednotlivé pramínky. „Tvrdí, že na procházce vyslechl dvě labutě a že ho tvá matka prosila, aby jí pověděl, o čem si povídaly.“

Otočila jsem se k Manthaře a vytrhla vlasy z jejího sevření. „Proč by něco takového dělala? Přece nechce, aby otec zemřel!“

„Kdo ví?“ prohodila Manthara a otočila mi hlavu zase dopředu. Na služebnou se ke mně chovala hodně familiárně, avšak já ji milovala a nevadilo mi to. „Kékaja mi vyprávěla něco jiného, ale nechci protiřečit našemu králi.“

Obě jsme zmlkly, zatímco Manthara se přesunula dopředu přede mě, aby mi mohla do hlavy vmasírovat olejíček. Její prsty se mi opíraly do pokožky a já se uvolňovala. Vzpomínala jsem si, jak jsem se opírala o matku, když jsme si četly v tiché knihovně, na vůni svitků a skrytá tajemství, která obsahují. Myslela jsem na texty o bozích a jejich požehnáních smrtelníkům a že mě žádný z bohů nevaroval před tím, jak to s mou rodinou půjde z kopce. Náhle mi z paměti vyskočila mantra, kterou jsem se naučila z toho meditačního svitku.

Zarecitovala jsem ji, tiše a ospale, zatímco jsem se nechávala masírovat Manthařinými hbitými prsty.

V tu chvíli se náhle objevil rudý provaz, který jako by vyrůstal z místa kousek nad mým žaludkem a končil v Manthařiných prsou. Málem jsem vykřikla. Prudce jsem zamrkala – to přece musí být halucinace? –, ale provaz nezmizel. Otevřela jsem ústa a zvedla ruku, abych se toho provazu dotkla, jenže mé prsty jím prošly.

„Kaikéjí? Copak, je tady moucha?“ Manthara přestala masírovat a rozhlédla se po místnosti. Provaz se rozplynul do vzduchu. Zmateně jsem dál zírala na místo, kde předtím byl. „Kaikéjí!“

„A-ano,“ zalhala jsem zajíkavě. „Ale už odletěla.“ Zamnula jsem si oči a spatřila, jak mi pod víčky tančí obraz provazu.

„Mhm.“ Služebná se vrátila ke vtírání olejíčku.

Opatrně jsem ta slova v duchu znovu zopakovala.

Provaz se zase objevil. Málem jsem spadla ze židle, a jak jsem sebou trhla, Manthara mě nechtěně zatahala za vlasy.

„Co se děje?“ vyhrkla polekaně. „Není ti dobře?“

Provaz tam zůstával, ale teď jako by slabě pulsoval. Netušila jsem, jak bych jí mohla vysvětlit, co vidím. „Asi jsem jen unavená.“ Dál jsem upírala oči na provaz.

Manthara si povzdychla. „Jsi ještě dítě. Musí to pro tebe být těžké. Chci, abys věděla, že jsem s tvou matkou před jejím odchodem mluvila. Byla zoufalá. Nechtěla tě opustit.“

Nikdy jsem u matky žádnou emoci, která by souvisela se mnou, neviděla a ta absurdní představa mě na chvíli rozptýlila, abych přestala myslet na provaz. „Proč nám otec neřekl, že ji vyhnal?“ zeptala jsem se. Když jsem promluvila, připadalo mi, jako by se provazem rozběhlo mihotavé chvění, které vycházelo z mé hrudi a mířilo do Manthařiny.

„Nevím, co se odehrává v rádžově hlavě,“ odpověděla mi. „A není na mně, abych si to domýšlela.“ Upevnila mi konec copu a políbila mě na hlavu. „Tak, jsi připravená na lůžko. Buď hodná holčička a snaž se rychle usnout.“

Odešla a ta rudá čára, která nás spojovala, se natáhla, ale neztenčila. Byla tam dál, i když za sebou Manthara zavřela dveře. Vlezla jsem do postele a zírala na místo, kde jako by provaz procházel dřevem. Je to vůbec skutečné? Srdce mi překypovalo nejrůznějšími možnostmi.

Když jsem si ten rudý provaz prohlížela, stalo se něco ještě podivnějšího. Všimla jsem si ve vzduchu kolem sebe dalšího mihotání, a když jsem se na to zaměřila, rozeznala jsem další provazy. Všechny začínaly nad mým žaludkem a táhly se ke dveřím. Některé byly zlaté a široké, některé jako vlákna vlny a pak nitě tak tenké, že jsem je stěží rozeznávala. Připadalo mi neuvěřitelné, že by taková bohatá tapiserie mohla být jen výplodem mé představivosti – ale jaké jiné vysvětlení to mohlo mít?

Možná ve mně matčin odchod probudil šílenství. Zavřela jsem oči, aby mě do nich ta změť barev nebodala.

Když jsem je znovu otevřela, barevná mihotající pavučina zmizela. Vydechla jsem ulehčením. Tak moc jsem stála o přízeň bohů, až jsem sama sebe přesvědčila, že v sobě má nějaký starý svitek s meditací skutečnou moc. Ano, to bude ono.

Jenže když jsem dál ležela v posteli a nemohla usnout, skutečnost, jakou jsem znala, se svářila se zvědavostí nad tím podivným světem, i kdyby to měl být svět, který jsem sama stvořila. Převalovala jsem se z boku na bok, snažila se najít polohu, v níž bych se mohla uvolnit, ale nedokázala jsem se zbavit pochybností: co když to bylo skutečné? Pokožka mě svědila, končetiny sebou neklidně poškubávaly.

Nakonec jsem se rozhodla, že to ještě jednou vyzkouším. Zašeptala jsem rychle mantru, napůl s nadějí, že to nevyjde. Jenže vlákna se objevila znovu. Rozeznala jsem prvotní rudý provaz, který mě spojoval s Mantharou, živější a zářivější než všechny ostatní.

Bez dechu jsem propletla prsty mezi vlákny, ale znovu mi jen prozářila kůži a mé ruce prošly mezi nimi.

Místo toho jsem se soustředila na Manthařin provaz a představila si, že na něj drnkám jako na strunu loutny. Hned se napjal a zavibroval, jako bych se ho opravu dotkla.

Tělem mi proběhlo vzrušení. Vyskočila jsem z postele, zapálila malou lampu a vytáhla svitek Připoutání zpod postele. „Hledej vlákna, která jsou s tebou spojená,“ psalo se v něm. Zamyslela jsem se nad tím. Možná za to mohla ta slova – vlákna, spojená –, vyvolala ve mně pocit, že po odříkání mantry dokážu vidět své propojení s ostatními?

Náhle se dveře otevřely, vlákna zmizela a já upustila svitek. Strčila jsem ho na lůžku za sebe a do komnaty vtrhla Manthara. „Jsi v pořádku?“ vyhrkla.

Chvatně jsem udusila plamínek v lampě. „Ano,“ hlesla jsem po chvíli. „A ty?“

Manthara do mé ložnice takhle pozdě v noci nikdy nechodila, ale teď stála přede mnou, na sobě jen prostou dlouhou košili, vlasy spletené na zádech v dlouhém copu, a ztěžka oddychovala. „Omlouvám se, že jsem tě vyrušila. Už jsem ležela v posteli, když jsem o tebe najednou dostala hrozný strach. Musela jsem se jít přesvědčit –“ Teprve teď si všimla, že sedím na posteli a v ruce mám lampu. „Co to tu děláš?“ zeptala se podezíravě.

Chvíli jsem mlčela a uvažovala nad jejími slovy. Před pár minutami jsem zatahala za provaz, o němž jsem byla přesvědčená, že mě spojuje s Mantharou, a ona se najednou objevila u mě. Co když ta vlákna vůbec nebyla jen výplodem mé představivosti – co když jsem ji takhle přivolala?

Znovu jsem si v duchu odříkala mantru a lehce se v myšlenkách dotkla rudého provazu.

Manthara popošla o dva kroky ke mně a objala mě. „Určitě jsi v pořádku?“ zašeptala mi do vlasů. Voněla mátovými lístky a čistou bavlnou, vřelá a konejšivá.

Objala jsem ji taky. „To víš, že ano,“ odpověděla jsem. Ale mysl mi pádila. Ruce se mi třásly, a tak jsem je sepjala a odtáhla se od ní. „Jen jsem dostala chuť na něco sladkého,“ zalhala jsem. V tu chvíli jsem se rozhodla, že Manthaře nikdy nepovím, co jsem zjistila. Myslela by si, že jsem blázen, a já ji nechtěla ztratit.

I potmě jsem viděla, jak podezíravě mhouří oči. „Mělas zapálenou lampu. Chtěla jsi vyklouznout ven?“

„Ne!“ zaprotestovala jsem a hledala nějaké vysvětlení, abych se nemusela přiznat k ukradeným svitkům. Nic mě ale nenapadalo. „Jenom jsem měla hlad.“

V tu chvíli začal provaz mezi námi poskakovat. Poznal, že jí lžu? Nebo to bylo kvůli Manthařině nedůvěřivosti? Pokusila jsem se ho v duchu zklidnit. Prosím, ať mi věří. A provaz se jako kouzlem uklidnil.

Proč jsem to udělala? Neublížila jsem jí? Bylo to tak instinktivní.

Úzkostlivě jsem Mantharu pozorovala, ale připadala mi v pořádku. Jen si povzdychla a prohodila: „Nejspíš jsi toho u večeře moc nesnědla. Po tom, co se stalo, jsi asi nebyla při chuti. Ale teď bys měla spát, je pozdě. Zůstanu tady u tebe, dokud neusneš.“

Nevěřila jsem, že dokážu usnout, když teď vím o těch vláknech – o tom, že jsem je těmi slovy a svou myslí nějak vyvolala k životu. Ale podcenila jsem moc Manthařiny ruky. Hladila mě po vlasech, tišila citovou bouři uplynulého dne, konejšila mé srdce naplněné bolestí z matčina odchodu. Spánek mě vtáhl pod hladinu dřív, než jsem tomu stihla zabránit.

KAPITOLA
TŘETÍ

Další den brzy ráno přišel ke mně do pokoje Judhádžit a chtěl mě přemluvit, abychom si šli zase hrát na schovávanou. Jenže já byla unavená a podrážděná, a když jsem se za ním vydala ven, nechtělo se mi nikde pobíhat. Byl krásný den, sytě modrá obloha bez mráčků. Usadila jsem se do trávy, vzala si oblázek a doufala, že bratra přemluvím k jiné hře: vyhazovat kamínek do vzduchu a soutěžit v tom, kdo zvládne mezitím víckrát tlesknout.

Judhádžit zasténal. „Ne, Kaikéjí, to je hrozná nuda.“

„Podle mě je nuda schovávaná,“ namítla jsem. Bratr zůstal tvrdohlavě stát proti mně, ruce založené na prsou.

Zamračila jsem se na něj. Normálně by brblal, dokud nebude po jeho. Ale dneska ne, pomyslela jsem si, když jsem si vzpomněla na včerejší noc a jak jsem přivolala Mantharu.

V duchu jsem zopakovala slova ze svitku a spatřila před sebou nádherný tyrkysový provaz, ještě silnější než ten, který mě poutal k Manthaře.

„No tak,“ zasténal bratr. „Pojď už.“ Když promluvil, zatahala jsem v představách za provaz a pomyslela si: Můžeme hrát radši mou hru?

Nahlas jsem jen řekla: „Prosím, Judhádžite?“ Můj dotek provaz rozechvěl a vyslal to zavlnění směrem k mému dvojčeti, až dorazilo k jeho hrudi.

Bratr znovu zasténal. K mému úžasu se však posadil a natáhl se po oblázku. „No tak jo, jo. Nejdřív si zahrajeme tu tvou hru.“

Když vyhodil kamínek do vzduchu, zářivě jsem se na něj usmála.

Jednou to mohla být náhoda, ale dvakrát? Tomu už jsem věřit nedokázala.

Sledovala jsem pozorně bratra, jestli na něm nespatřím nějakou známku toho, že ví, co jsem udělala, ale jen házel a nadšeně tleskal. „Šestkrát! Vsadím se, že sedmkrát to nedáš.“

Věděla jsem, že dám – potají jsem tohle trénovala, abych ho jednou mohla trumfnout. Jenže když jsem ho teď pozorovala, celá roztržitá z toho niterného pocitu – Magie! Mám magickou moc! –, podařilo se mi tlesknout jen čtyřikrát, než jsem kámen neobratně chytila. Judhádžit se mi smál a já se po chvíli rozesmála s ním. Prohrála jsem, ale přiměla jsem ho hrát to, co jsem chtěla já, a to bylo moje vítězství. Skoro jsem tomu nemohla uvěřit.

Když jsme skončili s hraním a Judhádžit se vydal na výuku střelby z luku, strávila jsem hodiny chozením po paláci, abych prozkoumala další vlákna, která mě pojila s ostatními.

Nejnápadnější byly provazy, které mě spojovaly s bratry, pevné a silné. Další lidé a sloužící v paláci se mnou byli také spojeni, ale jejich vlákna byla různě tlustá a různě barevná. Viděla jsem tolik spojení mezi sebou a jinými osobami, až mi to vhánělo slzy do očí. Často jsem se cítila osamělá, jen s matčinou chladnou mlčenlivostí a bratry, kteří mi příliš nerozuměli. Tady jsem ale viděla důkaz, že nejsem sama. V jednu chvíli jsem se snažila najít pouto, které patří matce. Třeba bych jí jeho prostřednictvím mohla vyslat vzkaz. Kvůli tomu jsem tuhle magii vlastně objevila, když jsem vymýšlela, jak přivést matku zpátky. Jenže mezi všemi těmi zamotanými vlákny jsem si nemohla být jistá, které z nich mě spojuje s ní.

Když slunce zapadlo, už mě bolely svaly a na unavených nohou jsem se vlekla do své komnaty. Kouzlo Připoutání mě fyzicky vysílilo, ale má mysl uháněla dál, i když už jsem ležela v posteli.

Běžně jsem se večer modlila k bohyni spánku Nidře, aby mi dopřála posilující spánek a příjemné sny. Patřila k mým nejoblíbenějším bohům – když jsem nemohla spát, Manthara mi často vyprávěla její příběh. Višnu jednou upadl do hlubokého záhadného spánku, z něhož ho nedokázal probudit žádný z bohů. Zatímco spal, z jeho uší se zrodili dva démoni, asurové, kteří zaskočili nic netušícího Brahmu. Chtěli ho připravit o moc a Brahma jim nedokázal vzdorovat. Snažil se ze všech sil vzbudit Višnua, ale ten se neprobouzel. Zoufalý Brahma zavolal bohyni spánku Nidru. Ta vklouzla do Višnuova vědomí a probudila ho zevnitř. A tak Nidra zachránila ostatní bohy před asury.

Kromě toho příběhu jsem ale pro Nidru neznala žádné rituály, žádné zvláštní modlitby nebo její oslavy. Byla zapomenutá stejně jako já. A ještě z jednoho důvodu patřila k mým oblíbencům – někdy, když jsem spala tvrdě a probrala se odpočinutá, jsem si mohla představovat, že si mě vyvolila.

Ta myšlenka mě zarazila – třeba jsem opravdu vyvolená? Bohové mě léta přehlíželi, ale není snad tahle magie jejich požehnáním? Mohl by ten dar pocházet od nich? Třeba mě tak odměnili za mou trpělivost. Tváře mi zrudly vzrušením, protože mi to připadalo možné. Musím se vydat do sklepení a podívat se, jestli s touhle zvláštní magií najdu víc svitků. Prozatím jsem sepjala ruce na prsou a zašeptala modlitbu k Nidře.

Další večer měl otec u večeře čestného hosta, nějakého vojevůdce, kterého nemohl odmítnout, a to ani kvůli matčinu odchodu. Manthara měla plné ruce práce s chystáním tabule, a tak pro mě poslala Níti. To byla po Manthaře má druhá nejoblíbenější služebná. Níti byla jen o dva roky starší než já a žila v paláci od útlého dětství. Kdysi jsme si spolu hrály s panenkami, oblékaly jsme je do pestrobarevných sárí ze zbytků látek, které nám dala Manthara, protože samy jsme na takové oblečení byly ještě moc malé. Z kamínků a stužek jsme jim stavěly nádherné trůny. I když mě teď přicházela obléknout nebo učesat, vždycky jsme si našly chvilku, abychom se spolu posadily na zem, daly si něco sladkého a Níti mi vyprávěla historky ze života mimo zdi paláce.

„Představ si, co udělal můj soused,“ vykládala mi a uhlazovala mi přední díl hedvábné sukně, „pořídil si kozu. Jen si to představ!“

Jenže dneska se mi její historky poslouchat nechtělo, protože jsem neměla v úmyslu na tu hostinu jít. Pohled na otce bych nesnesla, nedokázala bych předstírat, že se nic nestalo. Předstírat, že nevyhostil mou matku. Už při pomyšlení na něj se mi zatínaly pěsti.

„Níti.“ Chytila jsem ji za ruku, když mi chtěla zapnout blůzu. „Povíš mému otci, že nemůžu přijít? Že mi není dobře?“

„Jsi nemocná?“ Níti se na mě zadívala a hustá obočí se jí ustaraně stáhla k sobě. Byla menší než já, jednou rukou si ustaraně pohladila cop, zatímco druhou mi natáhla k čelu. Ucukla jsem před ní.

„Ne. Ale uděláš to pro mě, prosím?“

Zatvářila se nejistě. „Mohla bych se dostat do maléru,“ vypravila ze sebe. „Prosím, juvarání, nemohla bys tam prostě jít?“

Vstoupila jsem do Prostoru připoutání, mantra mi letěla hlavou. Pokaždé to bylo snadnější než předtím. Je to jen neškodná lež. To zvládneš, pobídla jsem temně oranžový provaz mezi námi. „Vždyť víš, co se stalo,“ prohodila jsem nahlas a snažila se působit nešťastně. „Potřebuju jen trochu víc času.“

Na ta slova se její široké rty pootevřely soucitem. „Musí to pro tebe být tak těžké,“ uznala. „Je mi to moc líto. Tohle je asi jen maličkost… ano, udělám to, juvarání. Neboj se.“

Srdce se mi sevřelo vřelou náklonností k ní a pomyslela jsem si, jestli jsem na tohle vůbec potřebovala magii. Níti je přece moje kamarádka.

Níti se obrátila k odchodu, ale když došla ke dveřím, došlo mi, že jsem jí ani nepoděkovala. „Počkej!“ Sáhla jsem do své tajné skrýše sladkostí a nabídla jí plnou hrst cukrovinek. „Děkuju ti. A příště mi to s tou kozou dovyprávíš, ano?“

Okamžitě si strčila jeden kousek do pusy a ve tváři se jí rozkoší prohloubil dolíček. „Samozřejmě, juvarání.“ Popošla o krok ke mně. „Můžeš… můžeš za mnou přijít, když budeš chtít,“ navrhla mi. „Kdyby ses někdy cítila osamělá.“ Uklonila se a odešla.

Zůstala jsem stát na místě a v očích mě pálilo. Nikoho jiného nenapadlo, že bych se mohla cítit osamělá, jediná dívka v rodině plné mužů.

Otřela jsem si slzy. Na to teď není čas, musím udělat, co jsem si předsevzala.

Chodby paláce byly opuštěné a plné stínů. Rychle jsem zamířila do knihovny a začala se probírat svitky, rozbalovala jsem jeden za druhým a hledala v policích něco dalšího o Připoutání a těch podivných mihotavých vláknech.

Našla jsem nejrůznější příběhy, vyprávění o bozích, kteří někdy smrtelníky obdařili nesmírnou mocí, darovali jim téměř nesmrtelnost – ale vždycky se za to platila vysoká cena. Čím víc jsem četla, tím víc mi těžklo srdce. Připadalo mi nepravděpodobné, že by si mě bohové vybrali k obdarování, když jsem nic výjimečného nevykonala. Jenže ve svitcích jsem nenašla nic, co by se blížilo mé zkušenosti – příběh o někom, kdo by se ke zvláštní moci dostal prostřednictvím meditace, bez pomoci bohů.

Nakonec jsem našla několik dalších svitků s návody na praktikování meditace, s nadějí, že když budu cvičit, třeba odhalím další skrytá tajemství.

Tajemství jsem žádná neobjevila, ale návody k meditaci mi pomohly jinak: naučily mě soustředit svou mysl. A tak bylo pro mě čím dál jednodušší používat kouzlo Připoutání, kdykoli jsem potřebovala. Nejenže jsem do Prostoru připoutání dovedla vstoupit snadněji, ale taky jsem tam uměla zůstat delší dobu.

My děti jsme trávily dopoledne v komnatě na sedacích polštářích s nízkými dřevěnými stolky před sebou a domácí učitelé nás učili číst, psát a trochu počítat. To mě bavilo. Ze sourozenců jsem ale jen já musela každý týden absolvovat i výuku, která pro mé bratry nebyla určena – vyšívání, tkaní, kreslení a podobné rukodělné dovednosti. Přitom na mě dohlížela řada nižších šlechtičen, dvorních dam mé matky, které se jednoho dne stanou dvorními dámami nové rání. Měla jsem pocit, že mě nemají moc rády, a když teď byla má matka pryč, cítila jsem se mezi nimi ještě nepříjemněji. V jejich očích jsem byla k ničemu, příliš mladá a bezvýznamná, než abych měla dvorní dámy, a taky ohrnovaly nos nad mou nemotorností a nešikovností, které jim jen potvrzoval můj naprostý nezájem o ruční práce.

Mohlo by mi kouzlo Připoutání pomoct i tady? Kdyby tu byla má matka, nikdy bych to nezkusila, protože považovala ruční práce za důležité. Sama výtečně malovala, její obrazy byly veselé a nespoutané s jásavými barvami, které se líbily i mému nezkušenému oku. Její obrazy mi připadaly krásné, ale neměla jsem potřebu kráčet v jejích stopách. Nicméně jsem pochybovala, že by nějaká magie dokázala nahlodat matčino odhodlání donutit mě k tomu.

Jenže kdyby tady matka pořád byla, nikdy bych Připoutání neobjevila. A to mi teď aspoň pomůže ve světě, v němž se musím pohybovat bez ní.

„Dneska to nechci dělat,“ oznámila jsem a odložila štětec.

Dvorní dáma, která mě hlídala – Médha, možná Mégha, nikdy jsem si její jméno nedokázala zapamatovat –, ani nevzhlédla od vyšívání. „Tvůj otec říká, že musíš, takže to dělat budeš.“

„Můj otec vůbec neví, jestli sem chodím, nebo ne.“ Našla jsem tenké šedé vlákno, které nás spojovalo, a jeho prostřednictvím jsem k ní vyslala svou myšlenku.

Vzhlédla, ale pořád vyšívala. „Vím o tom já a záleží mi na tom. Sedni si. Jestli nechceš malovat, vezmi si vyšívání.“

Byla jsem jen mladá princezna, proto mě dvořané mohli takhle komandovat. Dělali to všichni, ale já pocítila zvláštní nenávist právě k téhle dvorní dámě. „Co ti na tom záleží, jestli dokážu namalovat strom nebo vyšít rovnou linku? Je spousta jiných, kteří tohle udělají za mě.“ Znovu jsem zkusila využít Připoutání. Taky tenhle úkol nesnášíš. Nebylo by pro tebe jednodušší, kdybys mě tu nemusela hlídat?

„To je pravda,“ připustila moje dozorkyně. „Ale nemyslíš, že je důležité to umět? Pomůže ti to získat dobrého manžela.“

„Nemyslíš, že se mi o dobrého manžela postará otec?“ odsekla jsem trochu hrubě. Médha nebo Mégha dlouze vydechla a pak povýšeně pokrčila rameny.

„Jestli ti to nepřipadá důležité, pak se asi nic nenaučíš, ať už tě tady budu držet, nebo ne.“

„Takže můžu jít?“ vyhrkla jsem, překvapená její ústupností.

„Pokud si to přeješ.“ Už od své práce nevzhlédla. Vytratila jsem se z komnaty a téměř nedokázala uvěřit, že to vážně funguje.

Získala jsem tak volná odpoledne a zamýšlela jsem je využít ke zkoumání Prostoru připoutání. To se mi dařilo po tři dny, než jednou večer přišla do mé ložnice Manthara a vypadala rozzlobeně. „Myslíš si, jak jsi prohnaná, co? Ale já vím, že se ti podařilo vykroutit se z ručních prací. Takže zítra tě začnu učit já.“

Tvářila se tak, že mi připadalo zbytečné se s ní dohadovat nebo se pokoušet o manipulaci a taky jsem byla zvědavá, jak bude její vyučování vypadat. Věřila jsem, že mě nenechá trápit se se štětcem nebo s jehlou.

Další den mě Manthara vzala s sebou, abych se podívala, co dělají jiní sloužící. Naučila jsem se jejich jména a jména jejich dětí a dívala se, jak naše vlákna v Prostoru připoutání sílí.

Přiměla mě taky, abych ji doprovázela na pravidelná týdenní shromáždění urozených dam, které obsluhovala. Jednalo se o manželky otcových rádců z mantriparišadu. Když tu ještě byla má matka, téměř na mě nepromluvily. Záhyby jejich sárí se ani nepohnuly, dokonce ani když si sedaly, a z drdolů jim neunikl ani vlásek. Jejich nenucená dokonalost mě děsila. Manthara mě ale bez cavyků posadila k jejich stolu, jako bych tam zkrátka patřila.

Když jsem mezi ně přišla poprvé, sesypaly se kolem mě, chválily mi vlasy a šaty, ptaly se na moje učení. Já tam seděla, mračila se a vysílila k nim přes Připoutání vzkaz: Nechte mě na pokoji. A nakonec to udělaly.

Jakmile jsme pak byly s Mantharou zase v soukromí mé komnaty, pokárala mě za to. „Proč ses tak chovala?“ ptala se a vztekle rovnala moje věci, aby mi dala najevo, jak moc jsem ji rozzlobila. „Mohla sis je získat. Pomysli na to, co by ses od nich mohla naučit.“

Nenapadlo mě nic, co bych mohla odpovědět. Přemohla mě hanba nad tím, že jsem Mantharu tak zklamala.

Když mě mezi ně vzala příště a někdo se zeptal na moje učení, pověděla jsem jim pravdu – že ráda čtu a píšu, ale ruční práce mi připadají hrozně nudné. Manthara vzadu v místnosti stiskla rty do pevné čárky. Takže upřímnost je taky špatně?

Rozpačitě jsem se zasmála. „Ale ne, to si samozřejmě dělám legraci.“ Co chtěly slyšet? „Učím se moc ráda,“ pokračovala jsem. „Doufám, že mé pokroky udělají otci radost.“ Přiměla jsem se k úsměvu a dodala jsem: „Snad budu jednou stejně schopná jako má matka.“ A dočkala jsem se několika soucitných mlasknutí.

Jejich rozhovory mě ale brzy začaly nudit, ten jejich zastřený způsob, jak o něčem mluvit, jejich zdvořilé, nucené odpovědi. Nepřipadalo mi, že matka by si podobná setkání nějak užívala – ale pravda byla, že jsem ji v podobné situaci nikdy nezažila. Rozhodla jsem se, že se zachovám podle Manthařiny rady a zkusím se něco naučit – ne od těch urozených dam, ale o Připoutání.

Nejdřív jsem jim prostě sdělila Kaikéjí je tak laskavá a chytrá a sledovala jsem, jak se ke mně začínají chovat vřeleji, jak mě chválí za mou vyspělost a inteligenci. Po pár setkáních, když naše pouta posílila, jsem jim začala klást otázky, které mě zajímaly. Proč můj otec nesnáší tvého manžela? zeptala jsem se třeba, zatahala v duchu za šňůrku a žena na jejím druhém konci začala hovořit o tom, že její muž udělal takovou hloupou chybu, když králi odváděl daň, a ona se teď o něj bojí. Její oči orámované linkami ke mně při těch slovech zalétly, jako by jí dělalo starosti, že to slyším i já, ale nevinně jsem se na ni usmála a vyslala k ní zprávu: Kaikéjí je moc mladá, než aby chápala, o čem je řeč.

Na závěr každého shromáždění jsem ze všeho toho využívání Připoutání byla ospalá a unavená. Jak ale naše pouta sílila, sílila jsem i já. S každým dalším týdnem mé sebevědomí narůstalo. Časem v tom budu dobrá. Dokážu zaujmout matčino místo.

Dopoledne a odpoledne patřila mému rozvoji, ale večer jsem si někdy vykasala sukně a běžela za Judhádžitem do stájí, abych si s ním vyjela na rozlehlé louky za palácem. Vysoká tráva jako by za soumraku jiskřila, a když kolem nás hvízdal vítr, představovala jsem si, že letíme mezi hvězdami. Ujížděli jsme celé míle, dokud se z paláce nestala dětská hračka v dálce. V mělkém údolí mezi dvěma kopci jsme si sedli na houni, kterou mi dala Manthara, dopřáli si pochoutky nakradené z kuchyně a svobodně se smáli, protože tady nás nesledovaly slídivé oči dvora.

Někdy jsem Judhádžita dokázala přemluvit i k tomu, aby mě trénoval v umění válčit.

„Proč to chceš umět?“ ptal se, když jsem ho o to požádala poprvé.

„Tebe se taky nikdo neptá, proč se to učíš,“ odsekla jsem mu.

„Já jednou povedu armádu, Kaikéjí,“ odpověděl. „Ale ženy na bitevní pole nesmějí.“

Na to se nedalo nic namítnout. Mudrcové to vyjádřili naprosto jasně: je boží vůlí, aby se ženy věnovaly činnostem, které jsou pro ně vhodnější, aby ochránily svá křehká těla i svou delikátní mysl. Tihle mudrcové se nepodíleli na vládě, žili v chrámech a věnovali své životy zkoumání boží vůle. Ukládali si pokání a studovali svaté texty a byli za to odměněni vidinami a radami z nebes. Někteří putovali mezi různými královstvími a dělili se o svou moudrost, jiní žili a pracovali jen v jediném.

Mudrcové v Kékaji sice žili odděleně od otcova dvora, ale jejich prohlášení byla u nás zákonem – otcovi rádci jim naslouchali a přetvářeli jejich slova v nařízení. Nemyslím, že v jiných královstvích by to chodilo jinak. Nikdo nebyl tak pošetilý, aby riskoval, že přijde o přízeň a rady bohů, nebo ještě hůř, že vyvolá jejich hněv tím, že se zprotiví jejich vůli.

Už od útlého dětství nám vtloukali do hlavy, že bohové vyžadují modlitby a oběti, život podle dharmy a morální bezúhonnost. Vládcové se mají starat o své poddané. Bohatí o chudé. Rodiče o děti. A muži o ženy. Mudrcové stáli nad tím vším, vysvětlovali nám ostatním, jak máme žít, abychom byli s tímto řádem v souladu. Podle mých učitelů chrání mudrcové celé lidstvo, aby svou svévolí nezničilo řád založený na těchto ctnostech.

Takže když jsem se ptala, proč ženy nesmějí chodit na veřejnosti bez doprovodu nebo proč musí strpět, aby za ně mluvili mužští příbuzní, učitelé mě ostře kárali a žádali, abych sklonila hlavu v modlitbě a omluvila se za svou drzost. Jenže ani mudrcové nezmohli nic se sesterskou otravností, nemotorným popotahováním za pouto a hlavně mým bezostyšným zneužíváním Judhádžitovy nesmírné lásky ke mně.

Bratr mi ukázal, jak se střílí z luku a jak se zachází s mečem. Jenže po mé první chybě se svalil na zem a začal si stěžovat, že je těžké učit něco takového holku, a já to vzdala, protože mě ta krátká lekce a využití Prostoru připoutání (když jsem musela bratra nutit dělat něco, co sám nechtěl) vyčerpaly.

Aspoň že jsem jako princezna Kékaji měla dovoleno jezdit svobodně na koni.

U nás jsme byli hrdí na to, že i většina neurozených obyvatel království dovede jezdit. O naše koně stáli i v jiných královstvích, protože byli nejlepší. Říkalo se, že jsou příbuzní s okřídlenými oři z nebes. Kdysi dávno, předtím, než se lidé naučili jezdit, prý Indra odstranil křídla několika svým vzácným ořům, aby mohli táhnout jeho válečný vůz do války proti asurům. Když byla bitva vyhraná, koně bez křídel se už do svého nebeského domova nedokázali vrátit. Lidé na ně pohlíželi se zmatkem a strachem, protože taková stvoření nikdy neviděli. Ti hrdí tvorové se toulali po pláních, až je našel jeden mladík, který jim postavil stáj, aby měli přístřeší, vykartáčoval jim srst a dopřál jim krmení. Za jeho laskavost ho bohové obdarovali svým požehnáním: když seděl na koňském hřbetě, nikdo se mu nevyrovnal rychlostí ani obratností. Ten mladík zanedlouho sjednotil sousední kmeny a založil království Kékaja.

Často mě napadalo, když naši koně uháněli po loukách, když jejich kopyta vířila sluncem spečenou hlínu a jejich dech se rozpouštěl v chladnoucím vzduchu, jestli si pamatují, odkud pocházejí. Jestli touží po něčem víc, po nekonečné rozloze oblohy. Možná jsme měli něco společného, oni a já, touhu po něčem nepojmenovatelném, po místě, kde můžeme roztáhnout křídla a cítit, že tam patříme.

KAPITOLA
ČTVRTÁ

Tak jsme s Judhádžitem trávili první měsíce po matčině odchodu, uvízlí v podivném prostoru mezi dětstvím a dospělostí. Já se snažila dokázat dámám ze dvora, že jsem žena, i když jsem se tak necítila ani nechovala, a Judhádžit se snažil získat si otcovu důvěru a dostat se mezi dvořany, ačkoli neměl ponětí, co muži vlastně dělají, když zrovna neválčí.

Asi rok po matčině vyhnání nám jednou večer otec oznámil, že za týden pojedeme k řece Sarasvatí, abychom přinesli obětiny. Říkalo se, že na úpatí severního pohoří, kde v kamenité krajině stála jen tu a tam pastevecká osada, se skrývá rákšasa. Každá historka, která se o něm donesla na náš dvůr, byla přitaženější za vlasy než ta předchozí – že žije v jedné vesnici a sedlá si lidi, že vesničané ho zbožňují, protože je ochraňuje, že někteří pijí krev jeho obětí stejně jako rákšasa. Nepochybné ovšem bylo, že ohavného démona viděli i otcovi zvědi, a rákšasa na našem území představoval hrozbu.

Rákšasové jsou démoni, i když ne tak mocní jako asurové. Zlo ve svém srdci uspokojují spíš pronásledováním lidí než bohů. Já je znala jen ze svitků a z Manthařina vyprávění – že jedí zlobivé děti a zabíjejí ty, které opustili bohové –, ale všichni jsme věděli, že na okraji civilizovaných oblastí se jich pořád dost potuluje. A tak otce napadlo, že než se té příšeře postaví, měl by si zajistit přízeň bohů.

Sarasvatí je pro náš lid zdrojem mnoha požehnání – ženy se tam chodí pomodlit, aby se o devět měsíců později dočkaly odměny v podobě synů. Bojovníci, kteří vstoupí do řeky a prosí o sílu, se vrátí dokonce z bitev, v nichž zahynuli i lepší muži. Hlavně byla ale řeka pověstná tím, že zprostředkovávala vidiny nejučenějším z mudrců, kteří získané znalosti využívali k odvrácení katastrof. Například měli vidinu záplav a pak se modlili k bohům, aby tu předpověď změnili. Nebo viděli špatnou úrodu a modlili se za bohatší sklizeň. A když se jejich vidiny nenaplnily, království jim bylo za jejich služby vděčné.

Bohyně Sarasvatí si nade všechno cenila inteligence, a proto jsem se k ní jako dívka denně modlila. To díky její řece byla Kékaja tak mocným královstvím. Mudrcové nám tvrdili, že vědomosti darované bohyní zaručí, že náš lid zůstane zbožný, a za to si vysloužíme její přízeň.

Bylo to už několik let, kdy jsme posvátnou řeku navštívili naposledy, neboť s královským průvodem trvalo dostat se tam a zpátky několik týdnů. S bratry jsme to oznámení nadšeně uvítali. Cesta pro nás znamenala, že jsme jen jeli na koních, hráli si a spali ve stanech, neměli jsme žádné učení ani jiné povinnosti.

Jenže když jsme naposledy jeli k Sarasvatí, byla s námi i matka, a jakmile jsem si představila cestu bez ní, přepadl mě pocit podivné osamělosti. Manthara jet neměla, protože nerada sedá na koně. A tak když za mnou jednou večer přišla Níti se stříbrným talířkem sladkých mandlí a pistácií i příběhy na rtech, zeptala jsem se jí: „Pojedeš se mnou ke svaté řece?“

Obličej se jí okamžitě zklamaně protáhl. „Promiň, juvarání, ale nepožádali mě o to.“

„To nevadí, můžu to zařídit,“ odpověděla jsem sebevědomě.

Níti zavrtěla hlavou. „Já bych stejně nechtěla jet.“

„Bude to zábava,“ přemlouvala jsem ji a vklouzla do Prostoru připoutání. Oranžový provaz mezi námi byl na palec tlustý a můj vzkaz po něm projel pomalým pravidelným pulsováním. „Budeme cestovat s celým průvodem.“

Jenže Níti navzdory mému úsilí prostřednictvím pouta zavrtěla hlavou. „Vážně mě to mrzí, juvarání. Třeba by tě mohl doprovázet někdo jiný? Znám jedno děvče z kuchyně, Šruti, ta by se ti zamlouvala.“

Rozčileně jsem znovu zatáhla za provaz. Začal se pohybovat nahoru a dolů, čím dál rychleji. „Níti, já stojím o tebe. Prosím.“ Když jsem si to jednou vzala do hlavy, nedokázala jsem se té představy tak snadno vzdát.

„Vážně bych ráda jela,“ pronesla Níti tiše, a tak jsem si pomyslela, že vítězství je nadosah. S kouzlem Připoutání přece nemůžu prohrát. Jenže pak zavrtěla hlavou. „Ale nemůžu.“

Provaz kmital nahoru a dolů tak rychle, až se proměnil v oranžovou šmouhu. Byla jsem si jistá, že Níti se podrobí. „Žádám tě jako tvoje juvarání, abys mě doprovázela.“

Nítin výraz se změnil z lítostivého na rozzlobený.

A pak náhle provaz vyletěl do nejvyššího bodu a praskl.

Zavrávorala jsem dozadu, protože jsem v první chvíli zapomněla, že provaz není z fyzického světa. Kolem nás poletovaly jeho zbytky v podobě oranžového prachu a srdce mi bušilo až v krku. Co se to právě stalo? Níti přistoupila o krok blíž a procedila skrz zuby: „Moje matka je vážně nemocná. Tebe tvoje matka opustila, ale všichni na tom nejsme stejně.“ Po těch slovech po mně hodila talířek se sladkostmi, jindy laskavé oči plné zuřivosti, a vyběhla ze dveří.

Stála jsem tam a nedokázala uvěřit, co se to právě stalo. Přehrávala jsem si to v hlavě znovu a znovu. Když Níti odcházela, viděla jsem v jejím výrazu nenávist. V duchu jsem si představovala její obličej zahalený hněvem vůči mně. Žaludek se mi sevřel a já znovu vklouzla do Prostoru připoutání. Doufala jsem, že zjistím, že tohle všechno byla jen ošklivá noční můra. Jenže naše oranžové pouto zmizelo. Na tvář mi sklouzla slza a Prostor připoutání se rozplynul, protože jsem viděla rozmazaně. Hned jsem ji setřela. Je hloupost brečet nad služebnou, která se obrátila proti mně. Jenže Níti nebyla jen to, byla to moje kamarádka, jedna z mála, které jsem měla. A tohle byla jen moje vina.

Jenže můj požadavek byl naprosto běžný, a i kdyby se Níti nechtěla podřídit, normálně by nereagovala tak zběsile. Za to mohlo použití Připoutání. Místo abych přemlouváním vyvolala jen její nevoli, přetrhla jsem naše pouto. Znamená to, že s mým přátelstvím s Níti je navždycky konec? Že už nás nic nespojuje? Přece nemůže mít přílišné využívání Připoutání tak hrozné důsledky? A přece… Níti si musela uvědomovat, jaké důsledky to pro ni může mít, a stejně mi zašeptala ta nenávistná slova. Roky přátelství byly v jediném okamžiku ty tam, a kvůli něčemu tak bezvýznamnému.

Pochopila jsem, že musím být s Připoutáním nesmírně opatrná, když ho budu využívat u těch, na kterých mi záleží. Co kdybych tohle nechtěně provedla s otcem… s Mantharou nebo s Judhádžitem? Při té představě mi zhořkly sliny v ústech. Ruce se mi začaly třást.