FREDERICK

FORSYTH

IKONA

KNIŽNÍ KLUB

Přeložil Richard Podaný

FREDERICK FORSYTH: ICON

Copyright © Transworld Publishers, 1996

First published as ICON in 1996 by Bantam Press,

an imprint of Transworld Publishers.

Transworld Publishers is part of the Penguin Random House group

of companies.

Translation © Richard Podaný, 1997, 2001, 2010

ISBN 978-80-242-9372-1

Obsah

- ČÁST PRVNÍ

- KAPITOLA PRVNÍ

- KAPITOLA DRUHÁ

- KAPITOLA TŘETÍ

- KAPITOLA ČTVRTÁ

- KAPITOLA PÁTÁ

- KAPITOLA ŠESTÁ

- KAPITOLA SEDMÁ

- KAPITOLA OSMÁ

- KAPITOLA DEVÁTÁ

- KAPITOLA DESÁTÁ

- KAPITOLA JEDENÁCTÁ

- ČÁST DRUHÁ

- KAPITOLA DVANÁCTÁ

- KAPITOLA TŘINÁCTÁ

- KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

- KAPITOLA PATNÁCTÁ

- KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

- KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

- KAPITOLA OSMNÁCTÁ

- KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ

- EPILOG

- PODĚKOVÁNÍ

Pro Sandy

OSOBY

OSOBY VYSTUPUJÍCÍ V CELÉM DĚJI

Jason Monk, bývalý agent CIA

sir Nigel Irvine, bývalý ředitel britské tajné služby SIS

Igor Viktorovič Komarov, prezident ultrapravicové ruské strany UVS (Unie vlasteneckých sil)

plukovník Anatolij V. Grišin, bývalý pracovník KGB, šéf bezpečnostní služby UVS

Ivan Markov, od července 1999 dočasný ruský prezident

Umar Gunajev, někdejší důstojník KGB působící v Ománu, později mafiánský boss operující v Moskvě

OSOBY VYSTUPUJÍCÍ V PRVNÍ ČÁSTI

RUSOVÉ:

Gennadij Zjuganov, předseda strany ruských neokomunistů

Josef Čerkasov, do července 1999 ruský prezident

Boris Kuzněcov, šéf propagandistického odboru UVS

Leonid Zajcev, uklízeč pracující v kancelářích vedení UVS

Nikita Akopov, osobní tajemník Igora Komarova

Nikolaj Iljič Turkin, důstojník KGB, kterého získal pro spolupráci Jason Monk

plukovník Stanislav Androsov, rezident KGB na sovětském velvyslanectví ve Washingtonu

Oleg Gordijevskij, plukovník KGB, kterého v roce 1985 získala pro spolupráci britská SIS

Vadim Černov, inspektor oddělení moskevské milice pro vloupání

Michail Gorbačov, prezident SSSR v letech 1985 – 1991

generál Viktor Čebrikov, v roce 1985 předseda KGB

generál Vladimír Krjučkov, velitel První hlavní správy KGB

generál Vitalij Bojarov, v roce 1985 velitel Druhé hlavní správy KGB

Petr Solomin, důstojník GRU, kterého získal pro spolupráci Jason Monk

profesor Georgij Kuzmin, moskevský soudní patolog

Pavel Volskij, inspektor oddělení moskevské milice pro vraždy

Jevgenij Novikov, inspektor oddělení moskevské milice pro vraždy

plukovník Vladimír Mechulajev, důstojník KGB, který v Římě i později řídil Aldriche Amese

Valerij Kruglov, sovětský diplomat, kterého získal pro spolupráci Jason Monk

Vasilij Lopatin, inspektor oddělení moskevské milice pro vraždy

profesor Ivan Blinov, jaderný fyzik, kterého získal pro spolupráci Jason Monk

BRITOVÉ:

Celia Stoneová, asistentka tiskového mluvčí britského velvyslanectví v Moskvě

Hugo Gray, důstojník SIS působící na britském velvyslanectví v Moskvě

Jock Macdonald, šéf rezidentury SIS na britském velvyslanectví v Moskvě

Bruce „Gracie“ Fields, důstojník SIS působící na britském velvyslanectví v Moskvě

Jeffrey Marchbanks, šéf Ruské sekce v londýnské centrále SIS

sir Henry Coombs, ředitel SIS, Londýn

paní (nyní lady) Thatcherová, v roce 1985 britská ministerská předsedkyně

Brian Worthing, redaktor londýnského deníku Daily Telegraph

Mark Jefferson, proslulý politický komentátor deníku Daily Telegraph

lady Irvinová, manželka sira Nigela Irvina

Ciaran, bývalý příslušník zvláštních jednotek

Mitch, bývalý příslušník zvláštních jednotek

sir Reginald Parfitt, stálý podtajemník britského ministerstva zahraničí

AMERIČANÉ:

Carey Jordan, bývalý zástupce ředitele pro operace, CIA, Langley

Aldrich Ames, bývalý pracovník CIA a zrádce

Ken Mulgrew, bývalý pracovník CIA a Amesův přítel

Harry Gaunt, bývalý šéf Sovětské divize CIA v Langley

Saul Nathanson, finančník, Washington a Wyoming

OSOBY VYSTUPUJÍCÍ VE DRUHÉ ČÁSTI

Alexij II., patriarcha moskevský a patriarcha vší Rusi

bratr Maxim Klimovskij, patriarchův pomocník

Dmitrij Borodin, detektiv oddělení moskevské milice pro vraždy

Brian Vincent, znám též jako Marks, bývalý příslušník zvláštních jednotek

generál Nikolaj Nikolajev, veterán sovětských tankových vojsk, nyní v důchodu

doktor Lancelot Probyn, genealog působící v londýnském Heraldickém ústavu (College of Arms)

bratr Grigorij Rusakov, potulný kazatel

Aslan, Magomed, Šaríf, čečenští gangsteři a osobní strážci

generál Jurij Drozdov, bývalý šéf agentů ilegálů v KGB

Anton Gurov, řídící pracovník moskevské komerční televizní stanice

generál Valentin Petrovskij, velitel oddělení moskevské milice pro potírání organizovaného zločinu

generálmajor Michail „Míša“ Andrejev, velitel Tamanské divize

generál Vjačeslav Butov, náměstek ministra obrany

generál Sergej Korin, velitel Prezidentské gardy, Kreml

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

Bylo léto – a cena bochníčku chleba se vyšplhala na milion rublů.

Bylo léto – a už třetí rok za sebou se neurodilo a už druhým rokem trvala hyperinflace.

Bylo léto – a v uličkách vzdálenějších provinciálních měst začali první Rusové umírat na podvýživu.

Bylo léto – a prezident se zhroutil ve své limuzíně, příliš daleko od jakékoli pomoci, než aby mohl být zachráněn, a kromě toho jeden starý uklízeč ukradl jeden dokument.

A potom už nic nemělo být jako předtím.

Bylo léto roku 1999.

***

To odpoledne bylo horko, dusivé horko, a řidič musel zatroubit několikrát, než se vrátný vyštrachal z kukaně a otevřel dokořán dřevěná vrata vládní budovy.

Jak se dlouhý černý Mercedes 600 sunul pod klenbou průjezdu ven na Staré náměstí, jeden ze členů prezidentovy ochranky spustil okno a zavolal na vrátného, ať se trochu vzpamatuje. Nešťastný vrátný vysekl na druhé projíždějící auto, čajku se čtyřmi dalšími gorilami, něco, co, jak doufal, se dá brát jako pozdrav. A obě auta zmizela.

Na zadních sedadlech mercedesu seděl prezident Čerkasov – sám a ponořen v myšlenkách. Vepředu byl řidič, příslušník milice, a osobní strážce, kterého prezidentovi přidělila skupina Alfa.

Poslední předměstí Moskvy pomalu mizela a vystřídala je otevřená krajina, pole, stromy. Ruský prezident měl prachmizernou náladu – a věru že bylo proč. V úřadě, který získal, když ve volbách porazil a vystřídal Borise Jelcina, byl už tři roky. Tři nejbídnější roky svého života, během nichž jen pozoroval, jak se jeho země noří do stále větší nuzoty.

V zimě 1995 byl předsedou vlády a sám Jelcin o něm mluvil jako o „technokratickém“ premiérovi, jehož úkolem je vycepovat a zahojit ekonomiku – a Rusové šli k urnám; volit nový parlament, Dumu.

Volby do Dumy byly důležité, ale ne životně důležité. V předcházejících letech se stále víc a víc moci stěhovalo od parlamentu k prezidentovi – a většinu toho procesu zařídil Boris Jelcin. Jenže z velikého Sibiřana, který se před čtyřmi lety, v srpnu 1991, vyšplhal na tank, aby zabránil hrozícímu převratu, a tak si získal obdiv nejen Ruska, ale i Západu, a pověst předního bojovníka za demokracii, se v zimě roku 1995 stala třtina ve vichru se klátící.

Zotavoval se ze třetí srdeční příhody za čtvrt roku, byl nacpaný a omámený prášky a volby do parlamentu sledoval ze sanatoria ve Vrabčích, dříve Leninových horách, ležících v jihozápadní části Moskvy, a jen přihlížel tomu, jak se jeho vlastní političtí chráněnci propadají kamsi mezi třetiřadé veličiny v hierarchii poslanců. A jestliže to nebylo zdaleka tak vážné, jak by tomu bylo v některém západním demokratickém státě, pak hlavně proto, že díky Jelcinovi nyní většina skutečné moci spočívala v rukou prezidenta. Rusko mělo stejně jako USA výkonné prezidentství, ale na rozdíl od USA v Rusku neexistovala spletitá síť zákazů a schvalování, jakou může uplatnit Kongres proti Bílému domu. Jelcin mohl docela dobře vládnout pomocí prezidentských výnosů – a také to dělal.

Jenomže parlamentní volby zároveň naznačovaly, odkud vítr vane, a také indikovaly možný trend pro mnohem důležitější prezidentské volby plánované na červen 1996.

V roce 1995 byli tou novou silou na politické scéně – ať to je jakkoli ironické – komunisté. Po sedmdesáti letech komunistické tyranie, pěti letech Gorbačovových reforem a pěti letech Jelcinovy vlády ruský lid začal s nostalgií vzpomínat na staré časy.

Komunisté vedení Gennadijem Zjuganovem vykreslili lidem barvotiskový obrázek toho, co bývávalo: záruka zaměstnanosti, státem garantované mzdy, dostupné potraviny, zákon a pořádek. Nepadlo ani zmínky o despocii KGB, o souostroví jménem Gulag, o otrokářských pracovních táborech, o potlačení všech svobod včetně svobody pohybu a projevu.

Ruští voliči vězeli oběma nohama v tom nejčernějším rozčarování ze dvou kdysi bájných pojmů: kapitalismus, demokracie. Druhé z těchto slov bylo vyslovováno s opovržením. Pro mnohé Rusy žijící vprostřed všeobjímající korupce a pandemicky rozšířeného zločinu to nebylo nic než pustá lež. A když byly hlasy sečteny, kryptokomunisté měli největší jednolitý klub poslanců v Dumě a právo vybrat předsedu sněmovny.

Na opačném konci stál jejich zdánlivý protiklad, neofašisté Vladimíra Žirinovského, vůdce partaje ironicky nazvané Liberální demokratická strana. V roce 1991 si tenhle hulvátský demagog se zálibou ve skandálním chování a v obscénním vyjadřování vedl ve volbách podivuhodně dobře, ale teď už jeho politická hvězda zapadala. Ne však natolik, aby se nezmocnil druhého největšího počtu mandátů.

Potom tu byly strany politického středu držící se hospodářských a sociálních reforem, které samy zavedly. Ty skončily třetí.

Jenže skutečným účelem těchto voleb bylo připravit půdu pro prezidentskou kampaň roku 1996. Při volbách do Dumy se o přízeň voličstva ucházelo třiačtyřicet samostatných stran – a mnozí vůdci těch silných si uvědomovali, že nejlépe jim poslouží taktika uzavírání koalic.

Ještě v létě se kryptokomunisté spojili se svými přirozenými přáteli z agrární – nebo také rolnické – strany a vytvořili Socialistický svaz. Chytře volený název měl zkratku shodující se s někdejší zkratkou SSSR. Vůdcem byl stále Zjuganov.

Pokusy o slučování se objevily i na ultrapravém křídle, ale Žirinovskij se jim zuřivě bránil. „Šílený Voloďa“ si troufal získat prezidentský úřad sám, bez pomoci ostatních pravých frakcí. Ruské prezidentské volby jsou – podobně jako francouzské – dvoukolové. V prvním kole se utkají všichni kandidáti. Pokud některý nezíská nadpoloviční většinu, jen první dva se dostanou do rozhodujícího druhého kola. Skončit třetí nic neřeší. A Žirinovskij třetí skončil. Chytřejší mozky krajní pravice nad jeho postupem soptily vzteky.

Asi desítka stran středu se jakžtakž pospojovala do Demokratické unie – klíčovou otázkou jara 1996 ale bylo, jestli Boris Jelcin bude dost ve formě, aby se znovu ucházel o prezidentský úřad – a aby jej získal.

Jeho pád budou dějepisci zítřka komentovat pomocí jediného slova: Čečensko.

Před dvanácti měsíci Jelcin – nejspíš z nejvyššího zoufalství – vrhl plnou vojenskou moc Ruska proti tomuhle bojovnému horalskému nárůdku, jehož samozvaný vůdce trval na úplné nezávislosti na Rusku. Na tom, že s Čečenci jsou potíže, nebylo zhola nic nového – zdejší odboj sahá až do dob carů, ba ještě dál. Nějak se jim podařilo přežít pogromy vedené mnoha cary – včetně těch, které nařídil nejhorší tyran ze všech, Josef Stalin. Bůhvíjak se jim podařilo přežít i opakované ničení jejich zemičky, deportace, genocidu. A pořád ještě bojovali.

Poslat do Čečenska výkvět ruské branné moci, to bylo neuvážené rozhodnutí, které nevedlo k rychlému a slavnému vítězství. Naopak, přímo před kamerami a v krásných nejvýraznějších barvách mohl svět sledovat, jak je úplně ničeno čečenské hlavní město Groznyj a jak do Ruska z tažení proudí nekonečné řady vojáků v pytlích.

Hlavní město bylo v sutinách, ale Čečenci, stále po zuby ozbrojení zbraněmi, jež jim ve velkém prodávali zkorumpovaní ruští generálové, se stáhli do hor, které tak dobře znali, a odmítali se nechat smést. Tatáž armáda, která si řekla o svůj neslavný Vietnam při pokusu dobýt a držet Afghánistán, si teď v divoké hornaté krajině v podhůří Kavkazu vytvářela druhý.

Pokud Boris Jelcin zahájil čečenské tažení proto, aby dokázal, že je silný muž – tak, jak tomu Rusové rozumějí –, pak toto gesto selhalo. Po celý rok 1995 prahl po konečném vítězství, ale to mu stále unikalo. Rusové, kteří sledovali, jak se jejich synci vracejí z Kavkazu v pytlích, se stali výrazně protičečenskými. Ale obrátili se zároveň i proti muži, který jim nedokázal zajistit vítězství.

Koncem jara se Boris Jelcin, ubitý poklesem popularity a zdravotními problémy, stáhl z boje o prezidentské postavení. Reformní a demokratické strany přenesly kandidaturu na Josefa Čerkasova, předsedu centristické strany Náš domov Rusko, která nyní byla členem Demokratické unie. A Čerkasov po tvrdém boji nakonec jen o chloupek získal prezidentský úřad.

Krátce po tomto vítězství se zdálo, že si Čerkasov vede dobře. Měl podporu Západu – a, co je důležitější, měl od Západu slib finančních injekcí, které snad udrží ruské hospodářství ve slušném stavu. Poslušen rad ze Západu ukončil válku v Čečensku, a i když se pomstychtivým Rusům vůbec nezamlouvala myšlenka, že čečenští vzbouřenci dosáhli svého, ocenili skutečnost, že se vojáci vrátili domů.

Ale za rok a půl se všechno začalo kazit. Mělo to dvě příčiny: tou první bylo, že škody působené ruskými mafiemi se staly prostě příliš velkým břemenem, než aby je mohla ruská ekonomika unést, tou druhou další bláznivé vojenské dobrodružství. Koncem roku 1997 začalo hrozit, že se od Ruska odtrhne Sibiř – Sibiř, kde se nalézá devadesát procent ruského bohatství.

Sibiř byla nejméně zcivilizovanou ruskou provincií. Jenže pod věčně zmrzlou půdou čekaly zásoby ropy a plynu, s jejichž těžbou se vlastně sotva začalo a které byly tak obrovské, že i ty saúdskoarabské proti nim vypadaly směšně. A k tomu ještě zlato, diamanty, bauxit, mangan, wolfram, nikl, platina. Koncem devadesátých let byla Sibiř stále nejopuštěnější výspou na celé planetě.

Do Moskvy začaly prosakovat zprávy, že Sibiř se hemží vyslanci japonské a hlavně jihokorejské jakuzy, kteří vyzývají k odtržení. A prezident Čerkasov pod vlivem špatných rad kroužku pochlebovačů – a, jak se zdá, nepoučen z chyb svého předchůdce v Čečensku – poslal na východ armádu. Tento tah způsobil hned dvojí katastrofu. Když ani po dvanácti měsících nebyl konflikt vojensky rozhodnut, byl přinucen jednat a zaručit Sibiřanům více autonomie a možností rozhodování o vlastním bohatství, než měli kdy předtím. A za druhé jeho vojenské dobrodružství odstartovalo hyperinflaci.

Vláda se snažila dostat se z bryndy tisknutím nových peněz. A tak se stalo, že v létě 1999 byl poměr pět tisíc rublů za dolar z poloviny devadesátých let už jen hřejivou vzpomínkou. Dvakrát za sebou, v letech 1997 a 1998, zklamala úroda pšenice z černozemních oblastí Kubáně, a sibiřské obilí čekalo ve skladech, dokud neshnilo, protože partyzáni povyhazovali koleje do vzduchu. Ceny chleba ve velkých městech vyletěly vzhůru. Prezident Čerkasov se držel svého úřadu, ale všem bylo jasné, že mnoho moci nemá.

Na venkově, který by si aspoň měl vypěstovat dost potravin, aby se lidé uživili, byly podmínky horší než špatné. Statky a družstva neměly ani dost prostředků, ani dost lidí, a protože infrastruktura se hroutila, zemědělské podniky stály a na úrodných polích rostl plevel. Vlaky, které tu zastavily, okamžitě oblehl dav venkovanů, hlavně starých, kteří nabízeli lidem za okny nábytek a šaty a kde co, a chtěli peníze – nebo raději rovnou jídlo. Málokdo takový obchod přijal.

V Moskvě, hlavním městě a výkladní skříni národa, začali být vidět bezdomovci, hlavně na nábřežích řeky Moskvy a v chudších čtvrtích. Policie jako by vzdala boj proti zločinu a jen se delikventy snažila sebrat, narvat do vlaků a poslat tam, odkud přišli. Ale ještě víc lidí přijíždělo – a všichni hledali práci, potravu, pomoc. Mnoha z nich nezbylo než žebrat a taky zemřít na moskevských ulicích.

Počátkem jara 1999 se Západ nakonec vzdal, přestal chrlit podpory do té bezedné jámy, a zahraniční investoři, dokonce i ti, kteří měli dobré styky s mafií, se stáhli. Ruské hospodářství leželo u cesty jako příliš mnohokrát zbitý válečný uprchlík a umíralo zoufalstvím.

Takovéhle chmurné výhledy se nabízely k úvahám prezidentu Čerkasovovi, když toho horkého letního dne jel do svého víkendového sídla.

Řidič dobře znal cestu k dače, která stála za Usovem, na březích řeky Moskvy, pod stromy, kde je chladnější vzduch. V lesích okolo řeky mívali svoje dači už papaláši z politbyra. V Rusku se toho změnilo hodně, ale ne až zas tak hodně.

Provoz byl slabý, protože benzin byl drahý, míjející náklaďáky vířily oblaky čistě bílého prachu. Projeli skrz Archangelskoje, přejeli přes most a odbočili na silnici vedoucí podél řeky, řeky klidně si v tom letním parnu plynoucí ke městu, které nechali za zády.

O pět minut později začal mít prezident Čerkasov pocit, že se mu špatně dýchá. Ačkoli klimatizace pracovala naplno, stiskl knoflík, spustil boční okno hned vedle sebe a vpustil dovnitř vzduch. Byl teplejší než ten vevnitř a jemu se začalo dýchat lépe. Řidiče i strážce od něj dělila přepážka, a tak si ničeho ani nevšimli. Vlevo se objevila odbočka do Peredělkina. Když na ni vjížděli, ruský prezident se najednou sesunul k levé straně a padl na bok na sedadlo.

Řidič si nejprve všiml toho, že mu prezidentova hlava zmizela ze zpětného zrcátka. Něco zašeptal strážci a ten se otočil celým tělem a podíval se dozadu. Vteřinu nato už mercedes zastavoval u cesty.

Čajka jedoucí za ním jej napodobila. Vedoucí skupiny, bývalý plukovník ze Specnazu, vyskočil zepředu ze sedadla spolujezdce a běžel k mercedesu. Ostatní vyskákali také, vytáhli zbraně a vytvořili ochranný kruh. Nevěděli, co se stalo.

Plukovník doběhl k mercedesu – strážce, který jel v něm, už otevřel zadní dveře a nakláněl se dovnitř. Plukovník jej odstrčil, aby líp viděl. Prezident ležel napůl na zádech, napůl na boku, oběma rukama se držel za hruď, oči měl zavřené a přerývaně dýchal.

Nejbližší klinika se špičkovým vybavením, První státní, byla kilometry odsud, ve Vrabčích horách. Plukovník si nasedl dozadu vedle zhrouceného Čerkasova a nařídil řidiči, ať to otočí a jede zpátky k okružní dálnici. Řidič jej s tváří bílou jako křída poslechl. Plukovník zavolal mobilním telefonem na kliniku a nařídil, aby byli v pohotovosti a poslali na půl cesty sanitku.

Oba vozy se setkaly o půl hodiny později, v prostředku dálnice dělené středovým pruhem. Ošetřovatelé přenesli bezvládného muže z limuzíny do sanitky a dali se do práce, zatímco tříčlenný konvoj se hnal ke klinice.

Jakmile dorazili, byl prezident odvezen na JIP a svěřen do rukou nejlepšího specialisty na srdeční příhody, který byl ve službě. Udělali, co se dalo, ale bylo prostě pozdě. Čára na monitoru odmítala nadskočit, pořád jen přejížděla úplně rovně a přístroj monotónně bzučel. Deset minut po čtvrté se lékař napřímil a zavrtěl hlavou. Muž s defibrilátorem ustoupil.

Plukovník vyťukal na svém mobilním telefonu několik čísel. Na třetí zazvonění to někdo vzal. A plukovník řekl:

„Spojte mi kancelář předsedy vlády.“

***

O šest hodin později, na Karibském moři, daleko od pevniny, se loď jménem Zrzka chystala k návratu do přístavu. Julius zašel na zadní palubu, natočil vlasce, odpojil navijáky a uklidil pruty. Najali si je na celý den – a plavba byla dobrá.

Zatímco on stáčel vlasce i s lesklými plastovými návnadami do úhledných kroužků, které pak uloží do skříňky s rybářským náčiním, ozvala se dvě prásknutí, jak si američtí manželé otevřeli plechovky s pivem. Spokojeně se usadili pod plachtu proti slunci a začali hasit žízeň.

V chladicím boxu na ryby leželi dva tarponi, každý aspoň patnáctikilový, a půltucet velkých mečounů, kteří se ještě před pár hodinami patnáct kilometrů odsud schovávali pod shlukem mořských řas.

Kapitán na můstku si ověřil správný kurz k ostrovům a přidal pořádně plyn, aby loď přešla od courání vhodného pro lov ryb ke svižnější rychlosti. Odhadl, že do Želví zátoky se dostane ani ne za hodinu.

Vypadalo to, jako kdyby Zrzka dobře věděla, že šichtu má už za sebou a že kotviště v krytém přístavišti na hrázi hned naproti Tiki na ni už čeká. Sedla si na zadek, zdvihla nos – a hluboký trup tvaru V začal prořezávat modrou vodu. Julius spustil kbelík do brázdy a radši spláchl zadní palubu ještě jednou.

***

Když býval šéfem liberálních demokratů Žirinovskij, sídlilo ústředí strany v otřískaném baráku v Rybí uličce kousek za Sretěnkou. Návštěvníci nepřivyklí podivným způsobům „šíleného Volodi“ s údivem zjišťovali, jak je tu všechno ošuntělé. Sádra se loupala, na oknech byly dva od much potečkované plakáty velkého demagoga, mop a kýbl s vodou snad místnosti neviděly deset let. Když návštěvník vešel do naštíplých černých dveří, uviděl setmělou chodbu a po pravici stánek, kde se prodávala trička s portrétem vůdce a za nímž stály regály nezbytných černých kožených bund, které nosili jeho příznivci.

Po schodech bez koberce, zato natřených matnou hnědí, se šlo do prvního mezaninu. Nevrlý strážce u okna s mříží se vyptal, o co žadateli jde. A jedině pokud jej odpověď uspokojila, vpustil ho do sešlých místností, v nichž Žirinovskij rozbíjel tábor, když byl ve městě. Celou budovou otřásal hardrock. Excentrický fašista dával přednost tomu, vést svůj hlavní stan právě takhle, aby vytvořil image muže z lidu, který nemá nic společného s papaláši. Jenže Žirinovskij byl teď už dávno pryč a jeho Liberální demokratická strana splynula s jinými ultrapravicovými a neofašistickými partajemi v Unii vlasteneckých sil.

Jejím nejvyšším šéfem byl Igor Komarov – a to byl docela jiný člověk. Uznal sice logiku toho, že chudým a bědným, po jejichž hlasech touží, je třeba předvést, že Unie vlasteneckých sil si nedovoluje žádné rozhazování, a tak si budovu v Rybí uličce nechal, ale vlastní, soukromou kancelář měl jinde.

Komarov byl vzděláním inženýr a jako inženýr také pracoval za komunistů, ale ne pro komunismus – a někdy v polovině Jelcinovy éry se rozhodl vstoupit do politiky. Vybral si Liberálně demokratickou stranu a i když v soukromí pohrdal Žirinovským za jeho ochmelkovské výstřelky a neustálé sexuální narážky, tichou prací v jeho pozadí se vypracoval do politbyra, užšího vedení strany. A z této pozice se mu po řadě utajených jednání s vůdci jiných ultrapravicových stran podařilo slepit alianci všech krajně pravicových prvků ruské politiky – UVS. Žirinovskij se ocitl před hotovou věcí, otráveně se s ní musel smířit a vlezl do pasti: souhlasil, že bude předsedat prvnímu plénu aliance.

Plénu byla předložena rezoluce požadující jeho odstoupení – a už letěl přes palubu. Komarov odmítl předsednictví, ale zařídil, aby se vůdcem stal nýmand, muž bez charismatu a s bídným organizačním talentem. O rok později nebylo nic snazšího než zahrát na strunu nespokojenosti v nejvyšší radě Unie, vystrnadit provizorního šéfa a stát se vůdcem sám. Vliv a kariéra Žirinovského byly ty tam.

A dva roky po volbách v šestadevadesátém začali ustupovat ze slávy kryptokomunisté. Měli vždycky podporu jen mezi lidmi středního a vyššího věku, a ti je stěží mohli udržet finančně. Členské příspěvky už nestačily, bez podpory velkých bank to prostě nešlo. A s rozplývajícími se fondy se ztrácel i vliv Socialistického svazu.

V roce 1998 byl Komarov nepopiratelným vůdcem krajní pravice a měl nejlepší podmínky k tomu, aby něco vydupal z rostoucího zoufalství ruského lidu, což rozhodně nebyla malá síla.

Ale uprostřed vší té bídy a nouze bylo také okázale vystavované, oslňující bohatství. Ti, kdo peníze měli, jich měli hory – a většinou v tvrdé měně. Vozili se ulicemi v dlouhých limuzínách, amerických nebo německých, protože v ZILu zastavili výrobu, často je doprovázelo hejno motorek uvolňujících jim cestu a obvykle hned za nimi jel druhý vůz plný osobních strážců.

Mohli jste je vidět večer co večer – bylo jich plné Velké divadlo, bary a sály Metropolu a Nacionalu, provázely je šlapky ověšené sobolem a norkem, šířící pařížskou vůni a blyštící se diamanty. Tak tohle byli noví bafuňáři – a byli bafuňářštější než kdy předtím.

A v Dumě poslanci křičeli a mávali papíry a předkládali rezoluce. A jeden anglický zpravodaj řekl: „Hrozně mi to připomíná všechno to, co jsem slyšel o posledních dnech výmarské republiky.“

Jediným mužem, který, jak se zdálo, poskytoval jakýsi paprsek naděje, byl Igor Komarov.

Za ty dva roky, co vedl stranu sdružené pravice, překvapil Komarov většinu pozorovatelů, a to jak v Rusku, tak v zahraničí. Kdyby se spokojil s tím, že je dokonalý politický organizátor, byl by z něj jen jeden z mnoha aparátníků. Ale on se změnil. Nebo si to aspoň pozorovatelé mysleli. Spíš ale nadání k tomu měl už dřív, jenže je skrýval.

Komarov se projevil jako vášnivý a charismatický veřejný řečník. Jakmile se ocitl na pódiu, ti, kdo jej ze soukromí znali jako poklidného, tiše mluvícího a distingovaného muže, nevycházeli z údivu. Byl jako vyměněný. Hlas mu zesílil a klesl k hladivému barytonu, bohatství ruských citově zabarvených výrazů a modulací tónu ovládal jako virtuos. Dokázal ztišovat hlas natolik, že i přes přítomnost mikrofonů posluchači museli špicovat uši, aby jej slyšeli, a potom se zase rozburácet k halasu, který zdvihal lidi na nohy a kterému aplaudovali dokonce i skeptici.

Rychle ovládl živel, který jeho nadání vyhovoval, totiž skutečný dav. Vyhýbal se televizním besedám a rozhovorům, protože si uvědomoval, že co zabírá na Západě, v Rusku platit nemusí. Rusové si málokdy pustí do domu i jednotlivé cizí lidi, natož celý národ prostřednictvím obrazovky.

A také vůbec neměl chuť nechat se zaskočit nepřátelsky naladěnými dotazy. Každý jeho projev byl předem připraven, ale zabíralo to. Obracel se výhradně ke shromážděním věrných příznivců strany, za kamerami nikdy nestál nikdo jiný než jeho vlastní filmový tým, kterému velel mladý nadaný režisér jménem Litvinov. Záběry byly sestříhány a upraveny a do celostátních televizních sítí se dostávaly za podmínek, které stanovoval on sám – kompletní a nezkracované. Dosahoval toho tak, že než aby se vydával na pospas rozmarům komentátorů, raději si televizní čas kupoval.

Téma jeho řečí bylo vždy stejné a vždy stejně populární: Rusko, Rusko a zase Rusko. Bouřil proti cizincům, proti mezinárodnímu spiknutí, které dostalo Rusko na kolena. Volal po tom, aby byli vyhnáni všichni „černí“, jak se mezi ruským lidem říkalo Arménům, Gruzínům, Ázerbájdžáncům a ostatním příchozím z jihu, v jejichž řadách bylo mnoho těch, kdo pohádkově zbohatli na organizovaném zločinu. Volal po spravedlnosti pro chudý, ubitý ruský lid, který jednou pod jeho vedením povstane, obrodí minulou slávu a spláchne všechnu špínu zahlcující ulice matičky vlasti.

Sliboval všechno a všem. Nezaměstnaným dá práci, za dobrou práci pak dobrou mzdu, na stůl dost jídla – a vrátí jim důstojnost. Těm, jejichž úspory byly znehodnoceny, zase dá důvěryhodnou měnu a možnost uložit si něco stranou a zajistit si klidné stáří. Těm, kdo nosí pro vlast zelené sukno, vrátí hrdost, která smyje všechno ponížení způsobené zbabělci, jež dostal do nejvyšších úřadů zahraniční kapitál.

A oni mu naslouchali. Všude na širokých stepích jej slyšeli z rozhlasu a televize. Naslouchali mu i vojáci kdysi mocné ruské armády, ve sledu ústupů z pozic impéria postupně vyhnané z Afghánistánu, východního Německa, Československa, Maďarska, Polska, Litvy, Lotyšska a Estonska.

Naslouchali mu venkované v domcích a izbách rozesetých po celé obrovské zemi. Slyšela jej zruinovaná střední třída v bytech se zbytky nábytku, které ještě nevyměnili za trochu jídla na stůl a trochu uhlí do kamen. Dokonce mu naslouchali i kapitáni velkoprůmyslu snící o tom, že jejich topeniště se jednou zase rozburácejí. A když jim všem slíbil, že anděl smrti bude kráčet mezi lotry a gangstery, kteří odírají jejich milovanou matičku Rus, nemohli jej nemilovat.

Na jaře roku 1999 Igor Komarov uspořádal řadu soukromých interview – udělal to na radu svého odborníka na vztahy s veřejností, velmi obratného mladíka a absolventa jedné z univerzit Břečťanové ligy – osmičky nejváženějších univerzit amerického východního pobřeží. Mladý Boris Kuzněcov vybral kandidáty na interview dobře. Byli to hlavně zákonodárci a novináři patřící k pravým křídlům americké a západoevropské politiky. Smyslem celého toho podniku bylo zaplašit jejich obavy.

Kampaň zabrala báječně. Většina z nich přijela s očekáváním, že tu najdou to, co jim řekli, že najdou: ultrapravicového demagoga s divým pohledem, označovaného buď za rasistu, nebo za neofašistu, pokud ne za oboje.

A najednou si povídali s přemýšlivým, slušně se chovajícím mužem ve střízlivém obleku. Protože Komarov neuměl anglicky, jeho šéf propagandy seděl vedle něj, řídil rozhovor a překládal. A kdykoli jeho zbožňovaný vůdce řekl něco, o čem Kuzněcov věděl, že by se to na Západě moc nelíbilo, prostě to převedl do angličtiny tak, že to bylo mnohem přijatelnější. Nikdo si toho nevšiml, protože Kuzněcov zároveň zařídil, aby všichni návštěvníci neuměli slovo rusky.

Komarov tedy mohl vysvětlit, že jako všichni praktičtí politikové má něco jako voličstvo – a to nemůže do nekonečna dráždit, pokud chce být zvolen. A tudíž musí příležitostně utrousit něco, co lidé chtějí slyšet, i když ví, že realizovat to by bylo o hodně obtížnější. A senátoři chápavě pokyvovali.

Vysvětlil, že lidé žijící ve starších západních demokraciích chápou, že sociální disciplína začíná u nich samotných, a tak disciplína vnucovaná zvnějšku, státem, může být o to mírnější. Jenže když se všechna dobrovolná disciplína zhroutí, stát prostě musí být pevnější, než jak by bylo přijatelné na Západě. A kongresmani chápavě pokyvovali.

Konzervativním publicistům vysvětlil, že pevnou měnu prostě nelze znovuvytvořit bez určitých dočasných drakonických opatření proti zločinu a korupci. A publicisté napsali, že Igor Komarov je muž, který dovede naslouchat hlasu rozumu, jak v ekonomice, tak v politice, a hodlá spolupracovat se Západem. Sice je trochu víc napravo, než aby byl v evropském či americkém demokratickém státě přijatelný, ale asi bude tím pravým mužem pro Rusko v jeho současné tísni. Každopádně prezidentské volby v červnu 2000 téměř jistě vyhraje. To průzkumy prokazují. A kdo umí vidět daleko dopředu, měl by jej podporovat.

A v kancléřských úřadech, na velvyslanectvích, ministerstvech a v zasedacích síních celého Západu stoupal ke stropu kouř z doutníků a hlavy pokyvovaly.

***

V severní části středu Moskvy, uvnitř dálničního okruhu, kousek cesty po Kiselném, je jedna boční ulička. V polovině její západní strany je asi půlakrový parčík, který ze tří stran obklopují budovy bez oken, a z té čtvrté, čelní, jej chrání dva a půl metru vysoká ohrada, přes jejíž vršek je vidět jen špičky jehličnanů. V ocelové stěně jsou zrovna tak ocelová vrata.

Parčík je ve skutečnosti zahradou nádherného předrevolučního městského sídla, které bylo v polovině osmdesátých let krásně zrestaurováno. Interiér je sice moderní a funkční, ale fasáda klasická a natřená pastelovými barvami – a sádrové ozdoby nad okny a dveřmi zůstaly bílé. Tady byl skutečný hlavní stan Igora Komarova.

Návštěvník, který přijel ke vratům, se ocitl přímo v zorném poli kamery umístěné na vršku zdi a musel se ohlásit do interkomu. Mluvil ale jen se strážným v domku hned za vraty – ten si jeho totožnost ověřil v bezpečnostní místnosti uvnitř domu.

Pokud se pak brána otevřela, auto se posunulo jen asi o deset metrů a muselo zastavit před řadou bodců. Ocelová křídla vrat se na kolečkách vysunula ze stran a automaticky se za jeho zády zavřela. Teprve teď mohl strážný vylézt z domku a zkontrolovat návštěvníkovy doklady. Pokud byly v pořádku, vrátil se do domku a stiskl ovladač. Bodce se zasunuly a vůz mohl popojet na štěrkový dvůr, kde už čekali další strážní.

Od obou konců budovy vedly podél okrajů pozemku ohrady z pletiva, připevněné důkladně ke zdem sídla. A za ohradami byli psi. Byli rozděleni do dvou skupin a každou měl na starosti jiný cvičitel. Cvičitelé se ob noc střídali. Když se setmělo, otevřely se branky a psi mohli vyběhnout na celý pozemek, jak za budovou, tak před ní. Strážný u brány pak musel zůstat ve svém domku a pokud snad dorazil nějaký pozdní návštěvník, bylo třeba sehnat cvičitele, aby odvolal psy.

Aby se svoláváním psů neztrácelo příliš času, byl tu ale ještě podzemní průchod vedoucí ze zadní části budovy do úzké uličky, která zase vedla na Kiselnyj. Chodba se zamykala na tři klíče: jeden patřil ke dveřím v domě, jeden k těm v uličce a jeden k těm uprostřed. Tudy chodili a zase vycházeli zaměstnanci, tudy přicházelo zboží a pošta.

V noci, když celé politické vedení bylo pryč a po pozemku se potulovali psi, zůstávali v domě dva sloužící důstojníci ochranky. Měli pro sebe pokoj vybavený televizí a kuchyňským koutem, ale bez postele, protože se od nich nečekalo, že by spali. Střídali se v obchůzkách po všech třech poschodích domu, dokud je ráno nevystřídala denní směna. Komarov přijížděl později, po snídani.

Jenže prach a pavouci nemají pražádnou úctu ke kancelářím velkých mužů, a tak každý večer kromě soboty se ozval od zadního vchodu z uličky bzučák a strážní vpustili dovnitř uklízeče.

V Moskvě se o úklid starají většinou ženy, ale Komarov měl raději kolem sebe zcela mužskou společnost, a tak byl úklidem pověřen neškodný válečný vysloužilec Leonid Zajcev. A nejen jeho jméno, ale i bojácné chování, ošuntělý šedivý armádní plášť, který nosil v zimě v létě, a tři kovové zuby svítící z úst – zubaři Rudé armády se s vojskem moc nepárali – mu u strážných vynesly přezdívku Králík. Toho večera, kdy zemřel prezident, jej vpustili dovnitř jako obyčejně – v deset večer.

A v jednu v noci se – s kýblem a prachovkou v ruce a vysavačem v závěsu – dopracoval až ke kanceláři N. I. Akopova, osobního tajemníka Igora Komarova. Králík jej viděl jen jednou, před rokem, když přišel uklízet a někteří členové užšího vedení ještě pracovali pozdě do noci. Ten chlap se k němu choval velmi hrubě, vyhnal jej ven a doprovodil to salvou invektiv. Od té doby si to párkrát vynahradil tím, že si pěkně udělal pohodlíčko v Akopovově luxusním koženém otočném křesle.

A protože i tentokrát Králík věděl, že strážní jsou v přízemí, posadil se do křesla a oddal se příjemnému dotyku kůže. Takové křeslo sám jaktěživ neměl a také jaktěživ mít nebude. Na pracovní desce stolu ležel nějaký dokument: asi čtyřicet strojopisných stránek ve spirálovém vazači, vpředu i vzadu sevřených mezi dva listy tvrdého černého papíru.

Králík se podivil, jak to, že ho tu nechali. Akopov obvykle všechno uklidil do sejfu ve zdi. Aspoň to tedy tak dělat musel, protože Králík tady zatím nikdy neviděl na stole jediný papír a zásuvky stolu byly vždycky zamčené. Obrátil černé desky a podíval se na nadpis. Potom dokument namátkou otevřel.

Nebyl kdovíjaký čtenář, ale docela to zvládal. Kdysi dávno jej učila číst pěstounka, po ní učitelé ve státní škole a nakonec jeden hodný důstojník.

To, co viděl, jej znepokojilo. Jednu pasáž si přečetl několikrát; některá slova na něj byla příliš dlouhá a složitá, ale smysl pochopil. Artritické ruce se začaly třást a obracely strany dál. Proč by měl Komarov říkat takové věci? A navíc o lidech, jako byla jeho pěstounka, kterou miloval? Nerozuměl tomu úplně, ale stejně mu to dělalo starosti. Že by se zeptal strážných? Kdepak, ti by mu jen jednu ubalili a řekli by mu, ať se stará o své.

Uběhla celá hodina. Strážní by měli obejít rajon, ale seděli jako přilepení u televize, která v prodlouženém zpravodajství oznamovala národu, že v souladu s článkem číslo 59 ruské ústavy převzal povinnosti prezidenta ministerský předseda, a to dočasně, na zákonem stanovené tři měsíce.

A Králík četl některé pasáže znovu a znovu, dokud jim neporozuměl. Ale třeba nezachytil skrytý význam? Komarov je přece velký muž. Stane se přece příštím ruským prezidentem, ne? Tak proč by měl říkat takové věci o lidech, jako byla Králíkova pěstounka, nebo spíš jiní lidé jako ona, protože ona je už dávno mrtvá?

Ve dvě ráno si Králík nacpal dokument za košili, dokončil práci a požádal, ať jej pustí ven. Strážní jen neochotně opouštěli televizní obrazovku, ale přece jen pootevírali dveře a Králík se vydal do tmy. Skončil trochu dřív než obvykle, ale strážní to nijak nekomentovali.

Zajcev si nejdřív myslel, že půjde domů, ale rozhodl se, že raději ne. Bylo příliš brzy. Autobusy, tramvaje ani metro ještě nejezdily, jako obyčejně. Vždycky musel domů pěšky, někdy i v dešti, ale tuhle práci potřeboval. Cesta mu trvala asi hodinu. A kdyby šel hned teď, probudil by svou dceru a její dítě. To by se jim nelíbilo. A tak se jen potuloval po ulicích a přemítal, co by měl udělat.

Kolem půl čtvrté se ocitl na Kremelském nábřeží, pod jižními zdmi Kremlu. Všude na nábřeží spali bezdomovci a jiné lidské trosky, ale nakonec našel lavičku, kde byla trocha místa, posadil se a zíral přes řeku.

***

Jak se blížili k ostrovům, moře se zklidňovalo, jako vždycky odpoledne, jako kdyby chtělo rybářům a námořníkům říct, že soupeření pro dnešek skončilo a oceán vyhlašuje do zítřka příměří. Po kapitánově pravici i levici byla spousta dalších lodí mířících k Wheelandově příkopu, mezeře v severovýchodní části korálové bariéry, kterou se z otevřeného moře vjíždělo na klidnou hladinu laguny.

Na pravoboku se hnal Arthur Dean se svou Stříbrnou hlubinou, dělal o dobrých osm uzlů víc než Zrzka. Ostrovan zamával a Američan mu pozdrav oplatil. Na zadní palubě Stříbrné hlubiny uviděl dva potápěče a usoudil, že asi byli prozkoumávat korály za Severozápadním mysem. Deanovic rodina bude mít k večeři humra.

Zpomalil a zavedl Zrzku do příkopu – opatrně, protože korály ostré jako břitvy byly po obou stranách sotva pár čísel pod hladinou; jakmile projel, trvalo mu ani ne deset minut, než dorazil do Želví zátoky.

Kapitán svou loď, svou obživu a zároveň i lásku, opravdu zbožňoval. Byla deset let stará a měřila deset metrů, typ Bertram Moppie (pojmenovaný kdysi po manželce konstruktéra Dicka Bertrama), a i když nebyla v Želví zátoce ani největší, ani nejluxusnější rybářskou lodí, její majitel a kapitán se s ní mohl směle změřit s jakýmkoli mořem a s jakoukoli rybou. Před pěti lety, když se přestěhoval sem na ostrovy, poté, co našel v časopise Boat Trader inzerát, ji koupil z druhé ruky na jihu Floridy a pracoval na ní ve dne v noci, dokud z ní nebyla ta největší šťabajzna na ostrovech. A přestože stále splácel úvěr, nelitoval na její opravy peněz.

Vplul do přístavu a zavedl loď do kotviště o dvě místa vedle dalšího Američana, majitele lodi Sasumi, vypnul motor a sešel se dolů zeptat klientů, jestli prožili pěkný den. Ujistili jej, že samozřejmě ano, a zaplatili štědře jak za jeho, tak za Juliovy služby. Když odešli, mrkl na Julia, nechal mu celé spropitné a všechny ryby, vzal si čepici a projel si prsty pocuchané blond vlasy.

Opustil usměvavého ostrovana, který už dokončoval úklid lodi a chystal se opláchnout vodou všechny pruty a navijáky a vůbec dát před nocí Zrzku do pucu. Než se vydá domů, přijde ji ještě zamknout. Zatím by nepohrdl pořádným daiquiri s limetou, a tak se vydal po pobřežní cestě k baru Banana Boat, vešel, všechny pozdravil a všichni pozdravili jeho.

KAPITOLA DRUHÁ

Leonid Zajcev se ani po dvou hodinách sezení na lavičce na nábřeží nedokázal se svým problémem vypořádat. Teď si přál, aby ten dokument nebyl vzal. Vlastně pořádně nevěděl, proč to udělal. Jestli na to přijdou, potrestají ho. Jenomže jemu se zdálo, že život jej stejně pořád hlavně trestá, aniž by vlastně věděl proč.

Králík se narodil v roce 1936 v malé a chudé vesničce západně od Smolenska. Nebylo to nic moc, prostě jedna z tisíců podobných vesnic rozesetých po celé zemi: jediná ulice, v létě samý prach, řeka, na podzim bahnitá, v zimě pokrytá ledem tvrdým jako skála. Ulice samozřejmě nedlážděná. Asi třicítka domů, pár stodol, někdejší rolníci nahnaní do kolchozu. I jeho otec v družstvu dělal – a rodina žila v chatrči nedaleko hlavní ulice.

Kousek od nich byl krámek a nad ním byt, ve kterém žil vesnický pekař. Otec mu říkával, ať se s pekařem nebaví, protože pekař je jevrej. Nevěděl, co to znamená, ale bylo jasné, že to není nic dobrého. Ale všiml si, že matka u něj nakupuje chleba, a byl to moc dobrý chleba.

Nerozuměl tomu, proč nemá s pekařem mluvit, protože pekař byl bodrý chlapík, který občas stával na prahu krámku, mával na Leonida a strčil mu buločku, ještě teplou a lepkavou, rovnou z pece. Kvůli tomu, co o pekaři říkal otec, vždycky Leonid s buločkou odběhl někam za chlív a tam ji teprve snědl. Pekař žil se ženou a se dvěma dcerami, které občas bylo vidět, jak vykukují z krámku, ale jak to vypadalo, nikdy nevycházely ven si hrát.

Jednoho dne koncem roku 1941 přišla do vesnice smrt. Chlapec v té době ještě smrt neuměl poznat. Zaslechl rachocení a skřípání a vyběhl ze stodoly. Po hlavní cestě přijížděly do vesnice veliké kovové obludy. První z nich se už zastavila uprostřed mezi domy. Leonid vyšel na ulici, aby líp viděl.

Vypadaly obrovské, tak velké jako samy domy, ale jezdily na pásech a vepředu z nich vyčnívala dlouhá hlaveň. A úplně nahoře, za hlavní, stál muž, kterému čouhala ven horní půlka těla. Sundal si silnou vevnitř vatovanou helmu a položil si ji vedle sebe. Toho dne bylo moc horko. A potom se otočil a podíval se na Leonida.

Dítě si všimlo, že ten muž má skoro úplně bílé vlasy a oči tak bledě modré, až to vypadalo, jako kdyby mu rovnou skrz celou lebku zezadu prosvítalo letní nebe. Oči byly bez výrazu, nebyla v nich láska ani nenávist, snad jen trocha nudy. Docela pomalu se natáhl někam ke straně a vyndal z pouzdra pistoli.

Leonidovi cosi řeklo, že něco není v pořádku. Zaslechl svištění granátů prolétajících okny, uslyšel křik. Vyděsilo ho to, a tak se otočil a dal se do běhu. Ozvalo se prásknutí a něco mu pročíslo vlasy. Dostal se za chlív, dal se do breku, ale pořád běžel. Za zády slyšel nějaký silný drnčivý zvuk, ucítil spáleninu z hořících dřevěných domů. Před sebou uviděl les – a pořád běžel.

Když byl konečně v lese, nevěděl, co má dělat. Pořád plakal a volal mámu a tátu. Jenže ti už nepřišli. Ti už nikdy nepřišli.

Uviděl ženu, která nahlas volala svého muže a dcery, a poznal pekařovu ženu, paní Davidovovou. Chňapla po něm a přitiskla si ho na prsa, a on nechápal, proč to dělá a co by si o tom myslel jeho táta – je to přece jevrejka.

Vesnice přestala existovat a jednotka obrněné divize SS se vydala dál. V lese bylo ještě pár dalších lidí, kteří to přežili. Později se sešli s partyzány, tvrdými, zarostlými chlapíky s puškami, kteří tu žili. Partyzáni jim dali průvodce a oni se husím pochodem vydali na východ a pořád na východ.

Když už únavou nemohl, paní Davidovová ho nesla, a po celých týdnech nakonec dorazili do Moskvy. Znala tu nějaké lidi, kteří jim poskytli přístřeší, jídlo a teplo. Byli na něj hodní a vypadali jako paní Davidovová – a mužům rostly vlasy od spánků až málem k bradě a nosili klobouky s širokými okraji. I když on nebyl jevrej, paní Davidovová trvala na tom, že ho adoptuje, a pak se o něj celá léta starala.

Jenže po válce úřady zjistily, že není její skutečný syn, odtrhly je od sebe a jej poslaly do sirotčince. Hrozně moc plakal, když jej odváželi, a ona taky, ale nikdy ji pak už neviděl. A v sirotčinci se dozvěděl, že jevrej znamená Žid.

Králík seděl na lavičce a přemýšlel, co s tím lejstrem, které má pod košilí. Nepochopil úplně význam výrazů jako „naprosté vyhlazení“, natož „konečná anihilace“. Ta slova byla na něj příliš dlouhá, ale cítil, že to určitě nebudou hezká slova. Nemohl pochopit, proč Komarov chce něco takového udělat lidem, jako byla paní Davidovová.

Obloha na východě začala růžovět. V domě naproti přes řeku, na Sofijském nábřeží, si příslušník královského námořnictva vzal vlajku a vydal se po schodech na střechu.

***

Kapitán vzal daiquiri, vstal od stolu a doloudal se k dřevěné kolejnici. Podíval se dolů do vody a potom před sebe, přes ztemnělý přístav.

„Devětačtyřicet,“ pomyslel si. „Devětačtyřicet, a pořád dluhy na krku. Jasone Monku, stárneš a přestáváš to zvládat.“

Přihnul si, limeta a rum mu udělaly dobře.

„Ále čert to vem, byl to docela fajn život. Aspoň jsem se nenudil.“

Začalo to úplně jinak, než jak je to teď. Začalo to v hodně skromném dřevěném domku v jihovirginském městečku Crozet, východně od Shenandoah, devět kilometrů stranou od silnice z Waynesboro do Charlottesvillu.

Okres Albemarle je zemědělská oblast posetá památníky občanské války, protože osmdesát procent téhle války se odehrálo ve Virginii a žádný Virgiňan na to nikdy nezapomíná. Skoro všichni jeho spolužáci v místní pobočce okresní školy se měli stejně jako jejich otcové stát pěstiteli tabáku, sóji, nebo chovateli prasat – nebo tím vším dohromady.

Otec Jasona Monka byl naopak lesním strážcem a pracoval v Shenandoahském národním parku. Jako zaměstnanec Služby ochrany lesa se ještě nikdo milionářem nestal, ale pro kluka to byl hezký život, i když penízků moc nebylo. Prázdniny nebyly od toho, aby se člověk někde poflakoval, byla to příležitost najít si nějakou práci, něco vydělat a trochu pomoct doma.

Vzpomínal si, jak jej jako chlapce otec bral do rezervace, která se rozkládala na horách Blue Ridge, a ukazoval mu, jaký je rozdíl mezi smrkem, břízou, douglaskou, modřínem a borovicí. Někdy potkávali lovce a on s vykulenýma očima poslouchal jejich historky o černých medvědech a jelenech, o lovech na krocany, tetřevy a bažanty.

Později se naučil s neomylnou přesností zacházet s puškou, stopovat, tábořit a ráno zahlazovat po tábořišti všechny stopy, a když byl dost starý a dost silný, chodil o prázdninách pracovat do dřevorubeckých táborů.

Od pěti do dvanácti chodil do okresní základní školy a zrovna na své třinácté narozeniny byl přijat na okresní střední školu v Charlottesvillu. Každé ráno pak vstával před svítáním, aby se z Crozetu včas dostal do města. A právě na střední škole se stalo něco, co mělo změnit jeho život.

Dávno předtím, v roce 1944, jeden americký seržant spolu s tisícovkami jiných vyskočil na pláž Omaha a vyrazil do vnitrozemí Normandie. Někde poblíž Saint-Lô ztratil svoji jednotku a dostal se do hledáčku německého ostřelovače. Měl štěstí: kulka ho zasáhla jen do paže. Třiadvacetiletý Američan se doštrachal do nejbližšího statku a místní rodina jej ošetřila a schovala. A když mu jedna šestnáctiletá dívka přiložila na paži studený obklad a podívala se mu do očí, pochopil, že dostal zásah, na jaký se žádná německá puška nikdy nezmůže.

Rok nato se vrátil do Normandie z Berlína, nabídl jí manželství a taky si ji vzal – v sadu jejího otce vedl obřad americký vojenský kaplan. O něco později si to zopakovali ve vesnickém kostele s místním katolickým knězem, protože Francouzi svatby slavené v sadu neuznávají. A potom si novomanželku odvezl do Virginie.

Dvacet let nato byl už tenhle voják zástupcem ředitele Charlottesvillské střední školy a jeho žena se rozhodla, že teď, když už se děti rozeběhly po svých, by mohla všechny, kdo budou mít zájem, učit francouzsky. Ne že by farmářští kluci v jižní Virginii hořeli touhou naučit se francouzsky, ale paní Josephine Bradyová byla krásná, elegantní a Francouzka, a tak její hodiny málokdy trpěly nedostatkem žactva.

V roce 1966 získala nového žáka, trochu nesmělého chlapce s vlnou neposlušných blonďatých vlasů a s milým úsměvem, který se jmenoval Jason Monk. Do roka musela uznat, že jaktěživa neviděla cizince, který by mluvil francouzsky jako on. Nadání muselo být úplně přirozené; neměl po kom je zdědit. Ale nadaný prostě a jednoduše byl, ne snad že by ovládal mistrovsky gramatiku či syntaxi, ale měl dokonalou schopnost nápodoby.

V posledních ročnících střední školy ji navštěvoval doma a četli si spolu Malrauxe, Prousta, Gida a Sartra (což byl na tu dobu nehorázně erotický autor), ale největšími oblíbenci jich obou zůstávali starší romantičtí básníci: Rimbaud, Mallarmé, Verlaine a de Vigny. Asi se to nemělo stát, ale zkrátka se stalo. Asi za to mohli básníci, ale i přes rozdíl věku, který ani jednomu z nich hlavu nedělal, spolu prožili krátký románek.

V osmnácti letech tudíž Jason Monk ovládal dvě dovednosti, které pro jihovirginské teenagery jeho doby nebyly zrovna obvyklé: uměl mluvit francouzsky a uměl milovat, a oboje se značnou obratností. V osmnácti letech vstoupil do armády.

V roce 1968 byla v plném proudu válka ve Vietnamu. Mnoho mladých Američanů se snažilo vyhnout službě. A tak ti, kdo se přihlásili dobrovolně a podepsali na tři roky, byli vítáni s otevřenou náručí.

Monk prošel základním výcvikem a někdy během té doby vyplnil jeden dotazník. Jeden chlíveček formuláře se optimisticky ptal: „Cizí řeči?“ Jason vepsal dovnitř: „Francouzština.“ A byl přidělen do kanceláře velitelství tábora.

„Vy vážně mluvíte francouzsky?“ chtěl vědět zástupce velitele. Monk mu to vysvětlil. Zástupce si přesto zavolal do Charlottesvillské střední školy a mluvil s tajemnicí. Ta se spojila s paní Bradyovou a paní Bradyová mu zavolala. Trvalo to den. Potom si Monka zavolali znovu. Tentokrát u toho byl major z armádní rozvědky G2.

Protože Vietnam býval francouzskou kolonií, většina lidí vyššího věku tu kromě vietnamštiny mluvila francouzsky. Monk letěl do Saigonu. Odsloužil si tam dva turnusy – s jednou přestávkou, kterou strávil ve Státech.

Toho dne, kdy měl jít do civilu, si jej velící důstojník zavolal do své kanceláře. V ní byli dva civilisté. Plukovník odešel.

„Prosím, posaďte se, seržante,“ řekl ten starší a žoviálnější z těch dvou. A začal si hrát s dýmkou bryerkou, zatímco ten druhý, vážnější, spustil příval francouzštiny. Monk mu oplatil stejnou mincí. Trvalo to asi deset minut. Potom se ten francouzsky mluvící pousmál a obrátil se ke kolegovi.

„Je dobrý, Carey, vážně je zatraceně dobrý.“ A potom i on odešel.

„Tak co si myslíte o Vietnamu?“ zeptal se muž, který zůstal. Bylo mu asi čtyřicet a měl vrásčitou a věčně pobaveně vypadající tvář. Byl rok 1971.

„Je to domeček z karet, pane,“ řekl Monk. „A zrovna padá. Ještě dva roky a budeme odtamtud muset vycouvat.“

Zdálo se, že Carey s tím souhlasí. Aspoň několikrát pokývl.

„Máte pravdu, ale v armádě to moc neříkejte. Co teď chcete dělat?“

„Ještě jsem se nerozmyslel, pane.“

„No, to za vás udělat nemůžu. Ale jste nadaný. Já takový dar nemám. A můj přítel je sice Američan jako my dva, ale byl dvacet let vychováván ve Francii. A když on říká, že jste dobrý, úplně mi to stačí. Tak proč v tom nepokračovat?“

„Mluvíte o škole, pane?“

„Jistě. O většinu nákladů by se postarala armáda. Strýček Sam si myslí, že jste si to zasloužil. Tak toho využijte.“

Monk za tu dobu, co sloužil v armádě, poslal většinu úspor domů mámě, jako příspěvek k výchově mladších sourozenců.

„Dokonce i s armádním příspěvkem člověk potřebuje tisíc dolarů na dřevo,“ řekl.

Carey pokrčil rameny. „Řekl bych, že tisícovka nebude problém. Pokud absolvujete z ruštiny.“

„A pokud ano, potom bude co?“

„Potom mi brnknete. Organizace, pro kterou dělám, by vám mohla něco nabídnout.“

„Bude to trvat čtyři roky, pane.“

„Tam, kde dělám, jsme samí trpěliví lidičkové.“

„Jak jste se o mně dozvěděl, pane?“

„Ve Vietnamu si vás a vaší práce všimli nějací naši, co tam dělali na programu Fénix. Měl jste pár dobrých tipů o Vietkongu. Líbilo se jim to.“

„Jste z Langley, že ano? Jste… CIA.“

„Ale ne, tedy ne celá. Jen malinké kolečko.“

Carey Jordan ale byl víc než jen malé kolečko. Měl se stát zástupcem ředitele pro operace, a tudíž hlavou vší špionáže.

Monk se nechal přemluvit a zapsal se na Virginskou univerzitu, která je také v Charlottesvillu. Znovu začal chodit na čaj k paní Bradyové, ale teď už čistě po přátelsku. Studoval slovanské jazyky a absolvoval z ruštiny s takovými výsledky, že jej jeho učitel, který sám byl Rus, označil za „bilingvního“. Státnice udělal v roce 1975, v pětadvaceti, a hned po následujících narozeninách byl přijat do CIA. Po obvyklém základním výcviku ve Fort Peary, které se v agentuře říkalo prostě „Farma“, byl přidělen do Langley, potom do New Yorku a zase do Langley.

O sedm let a o mnoho, mnoho kurzů později dostal první práci za hranicemi – bylo to v keňském Nairobi.

***

Desátník Meadows z britského královského námořnictva vykonal toho jasného rána 16. června svou povinnost. Upevnil zesílený okraj látky do lanka a vytáhl vlajku až na vrchol stožáru. A tak tam v ranním větříku povlávala a říkala celému světu, kdo že dole pod ní sídlí.

Tuhle šikovnou budovu, bývalý statek na Sofijském nábřeží, koupila britská vláda od předešlého majitele, cukrovarnického magnáta, ještě před revolucí, udělala z ní velvyslanectví a od té doby se jí zuby nehty držela.

Josef Stalin, poslední diktátor, který opravdu bydlel v Kremlu, prý každé ráno vstal, roztáhl závěsy a uviděl, jak se na opačném břehu řeky třepetá britská vlajka. Lezla mu nesmírně na nervy. Na Brity byl opakovaně vykonáván nátlak, aby se přestěhovali jinam. Vždy odmítli.

Za ta léta začal být dům příliš malý, než aby se do něj vešla všechna oddělení, takže různá pododdělení byla rozstrkaná po celé Moskvě. Ale přes neustávající nabídky, které by umožnily shromáždit všechny složky na jednom pozemku, Londýn zdvořile odpovídal, že raději zůstane na Sofijském nábřeží. A protože budova britského velvyslanectví je svrchovaným britským územím, tak to taky zůstalo.

Leonid Zajcev seděl naproti přes řeku a díval se, jak vlajka povlává a jak přes vršky na východě nakukují první ranní paprsky. Ten pohled v něm vzbudil dávnou vzpomínku.

Když bylo Králíkovi osmnáct, narukoval do Rudé armády a po obvyklém minimálním základním výcviku ho poslali s tanky do východního Německa. Byl obyčejný vojcl a jeho instruktoři mu dali doporučení, které vylučovalo dokonce i možnost povýšení na desátníka.

A jednoho dne v roce 1955 se na pochodovém cvičení za Postupimí ocitl mimo svou jednotku v hustém lese. Byl z toho, že se ztratil, celý vyděšený, a motal se po lese, dokud nenarazil na písečnou cestičku. A tam se zastavil, stál jako přibitý, celý ochromený strachem. Pár metrů od něj stál džíp se čtyřmi vojáky. Určitě byli na obhlídce a na chvilku si tu udělali zastávku.

Dva seděli v autě, dva stáli vedle a kouřili cigarety. V rukou drželi láhve s pivem. Okamžitě pochopil, že to nejsou Rusové. Byli to cizinci, Zápaďáci patřící k misi Spojenců v Postupimi, kterou tu založili na základě dohody čtyř velmocí z roku 1945, dohody, o které zhola nic nevěděl. Zato věděl, že to jsou nepřátelé, kteří chtějí zničit socialismus a jej zabít, pokud budou mít možnost. Věděl to, protože mu to řekli.

Když ho uviděli, ztichli a civěli na něj. Jeden z nich řekl: „No ne, copak to tu máme? Chudáčka Rusáčka? Nazdar, Ivane.“

Nerozuměl ani slovu. Samopal mu visel přes rameno, ale nezdálo se, že by se ho báli. Spíš to bylo naopak. Dva z nich měli černé barety s lesklými mosaznými odznaky, za kterými byly zastrčeny chumáčky bílých a rudých stužek. Nevěděl to, ale díval se na znaky pluku královských střelců.

Jeden z vojáků, kteří stáli venku, se odlepil od karoserie a vycházkovým krokem se vydal k němu. Zajcev měl pocit, že se asi pomočí. Muž byl také mladý, měl zrzavé vlasy a pihatou tvář. Usmál se na Zajceva a napřáhl ruku s láhví.

„Tumáš, kámo. Dej si pivko.“

Leonid ucítil v dlani chladivé sklo. Cizí voják na něj povzbudivě pokývl. Určitě to bude otrávené. Přiložil si hrdlo ke rtům a přihnul si. Tekutina ho zastudila na patře. Pivo bylo silné, lepší než ruské, ale ačkoli bylo dobré, Zajcev se rozkašlal. Zrzavec se rozesmál.

„Jen si to dopij,“ řekl. Pro Zajceva to byly jen cizí zvuky. K jeho údivu se k němu cizí voják otočil zády a odloudal se těch pár kroků ke svému vozidlu. Ten chlap se ho ani nebál. Byl ozbrojený, patřil k Rudé armádě, ale ti cizinci se jen usmívali a žertovali.

Stál pod stromy, popíjel studené pivo a přemýšlel, co by tomu asi řekl plukovník Nikolajev. Plukovník velel jeho jednotce. Bylo mu sotva třicet, ale byl vyznamenaný válečný hrdina. Jednou se u Zajceva zastavil a zeptal se ho, odkud je. Voják mu to řekl: ze sirotčince. Plukovník jej poplácal po zádech a řekl mu, že teď má domov. Zajcev plukovníka Nikolajeva zbožňoval.

Měl příliš velký strach, než aby jim pivo vrátil, a stejně, i když je otrávené, chutná dobře. Tak je vypil. Po deseti minutách ti dva nastoupili na zadní sedadla džípu a nasadili si barety. Řidič nastartoval a vyrazil. Nespěchali, nebáli se jej. Ten zrzavý se otočil a zamával mu. Byli to nepřátelé, chystali se napadnout Rusko, ale zamávali mu.

Jakmile zmizeli, odhodil prázdnou láhev tak daleko do lesa, jak dovedl, a běžel nazdařbůh mezi stromy tak dlouho, dokud neuviděl ruský náklaďák, který jej zavezl zpátky do tábora. Četař mu napařil týden rajony za pozdní příchod, ale on nikdy nikomu o cizincích ani o pivě nevyprávěl.

Ještě než cizí auto odjelo, všiml si, že má na pravém předním blatníku něco jako znak pluku a vzadu dlouhou anténu. A na anténě byla vlajka. Byly na ní kříže: jeden kolmý, červený, a dva uhlopříčné, bílý a taky červený. To celé na modrém pozadí. Legrační červená, bílá a modrá vlajka.

A čtyřiačtyřicet let nato ji uviděl zase, jak vlaje na budově na druhé straně řeky. Králík vyřešil svůj problém. Věděl, že to lejstro Akopovovi ukrást neměl, ale teď už je nemohl vrátit. Snad si nikdo nevšimne, že se ztratilo. A on ho dá těm lidem s legrační vlajkou, co rozdávají pivo. Oni už budou vědět, co s ním.

Vstal z lavičky a vydal se po nábřeží ke Kamennému mostu, přešel přes řeku a zamířil k Sofijskému nábřeží.

***

NAIROBI, 1983

Když chlapce začala bolet hlava a měl zvýšenou teplotu, matka si nejdřív myslela, že někde chytil průvan. Ale k večeru už jejího pětiletého syna hlava bolela tak, že křičel bolestí, a rodiče s ním probděli celou noc. A ráno se ostatní, kdo bydleli na pozemku sovětské diplomatické mise, přišli ptát, co se děje. Taky nespali, protože zdi byly tenké a okna kvůli vedru otevřená.

Matka zavedla hned ráno syna k lékaři. Ambasády států sovětského bloku nemívaly právo na svého vlastního doktora – vždycky se o jednoho dělily. Doktor Svoboda patřil k československému velvyslanectví, ale léčil celou diplomatickou komunitu patřící k východnímu bloku. Byl to slušný a svědomitý člověk a trvalo mu jen chvilku, než mohl matce oznámit, že chlapec má malárii. Dal mu příslušnou dávku přípravku, který v té době sovětská medicína používala a který se podobal západnímu Niviquinu/Paludrinu, a ještě tablety ke každodennímu užívání. Léčba nezabrala. Během dvou dnů se stav pacienta zhoršil. Teplota vzrostla, třas zesílil, dítě bolestí hlavy plakalo. Velvyslanec bez váhání vydal povolení navštívit s ním Nairobskou všeobecnou nemocnici. Protože matka neuměla anglicky, jel s nimi její muž, druhý tajemník obchodního oddělení Nikolaj Iljič Turkin.

Doktor Winston Moi byl také dobrý lékař – a tropické nemoci přirozeně znal lépe než český doktor. Stanovil novou diagnózu a s uklidňujícím úsměvem ji ohlásil. „Plasmodium falciparum,“ usoudil. Otec se s nechápavým výrazem naklonil blíž. Mluvil anglicky dobře, ale ne zas až tak dobře. „To je varianta malárie, ale bohužel je rezistentní proti lékům na bázi chlorochininu, jako je ten, který předepsal můj kolega doktor Svoboda.“

Doktor Moi se rozhodl pro intravenózní aplikaci antibiotika se širokým spektrem působení. Zdálo se, že to zabírá. Zpočátku. Po týdnu, když účinky léku ustaly, se pacient vrátil k předchozímu stavu. Matka už byla hysterická. Obviňovala všechny zahraniční lékaře a trvala na tom, že musí se synem letět do Moskvy. Velvyslanec souhlasil.

Jakmile letadlo dorazilo do hlavního města, chlapce přijali na jednu z exkluzivních klinik KGB. To proto, že druhý tajemník obchodního oddělení Nikolaj Turkin byl ve skutečnosti major Turkin z První hlavní správy KGB.

Klinika byla dobrá a měla i oddělení specializující se na tropickou medicínu, protože lidé z KGB mohli být posláni kamkoli. Protože původ chlapcovy choroby byl nejasný, vzal si jej na starost přednosta tohoto oddělení, profesor Glazunov. Prošel si oba chorobopisy z Nairobi a nařídil provést sérii vyšetření včetně vyšetření na ultrazvukovém skeneru, což byl tehdy poslední výkřik technologie, který v žádné jiné nemocnici v SSSR neměli lékaři k dispozici.

Výsledky vyšetření jej dost znepokojily. Ukázalo se, že na různých orgánech chlapcova těla vznikají vnitřní abscesy. Když si pozval paní Turkinovou do své kanceláře, tvářil se vážně.

„Vím, co to je, aspoň jsem si tím tedy jist, ale léčit se to nedá. Při masivním nasazení antibiotik by váš chlapec mohl přežít tak měsíc. Víc asi ne. Je mi to velmi líto.“

Vzlykající matku odvezli domů a cestou jí soucitný profesorův asistent vysvětlil, co vyšetření odhalilo. Šlo o vzácnou chorobu nazývanou melioidóza, v Africe velmi nezvyklou a spíš rozšířenou v jihovýchodní Asii. Popsali ji Američané za války ve Vietnamu.

Symptomy nové a obvykle smrtelné choroby se poprvé objevily u pilotů amerických vrtulníků. Výzkum odhalil, že při letu nad rýžovými poli lišty vrtulí rozvířily jemné oblaky kalné vody, a tento rozprašek piloti dýchali. A ve vodě byl bacil odolný proti všem známým antibiotikům. Rusové to věděli, protože i když se tehdejšího výzkumu neúčastnili, zvykli si nasávat výsledky západní vědy jako houba. Profesor Glazunov dostával automaticky na stůl všechny práce publikované na Západě a týkající se jeho oboru.

Paní Turkinová měla dlouhý telefonický hovor se svým manželem, prokládaný vzlyky, a vysvětlila mu, že jejich syn zemře. Na melioidózu. Major Turkin si to napsal. A potom zašel za svým nadřízeným, šéfem rezidentury KGB plukovníkem Kulijevem. Ten s ním cítil, ale zůstal neoblomný. „Intervenovat u Američanů? Zbláznil jste se?“

„Soudruhu plukovníku, když to identifikovali už před sedmi lety, snad na to mohli mezitím něco najít.“

„Ale o to je nemůžeme žádat,“ nesouhlasil plukovník. „Tady jde o naši národní prestiž.“

„Jde o život mého syna,“ zakřičel major.

„To nestačí. Můžete odejít.“

Turkin dal v sázku celou svou kariéru a zašel za velvyslancem. Diplomat nebyl žádný kruťas, ale ani on se nenechal pohnout.

„Styky mezi naším ministerstvem zahraničí a jeho americkým protějškem jsou vzácné a týkají se vždy jen státních záležitostí,“ řekl mladému důstojníkovi. „Mimochodem, plukovník Kulijev ví, že jste tady?“

„Ne, soudruhu velvyslanče.“

„V zájmu vaší další pracovní perspektivy mu o tom raději neřeknu. Vy o tom mlčte také. Ale odpověď zní ne.“

„Kdybych byl členem politbyra…“ začal Turkin.

„Jenže vy nejste. Jste dvaatřicetiletý majůrek sloužící vlasti uprostřed Keni. Je mi vašeho chlapce líto, ale nemůžu vůbec nic udělat.“

Nikolaj Turkin šel dolů po schodech a s hořkostí myslel na to, že prvního tajemníka strany Jurije Andropova prý drží při životě na lécích dovážených z Londýna. Pak vyšel ven a opil se.

***

Dostat se na britskou ambasádu nebude snadné. Zajcev stál na dlažbě nábřeží a pozoroval velkou okrovou budovu a průjezd se sloupy, který chránil obrovská vrata z vyřezávaného dřeva. Neviděl žádnou možnost, jak se prostě sebrat a vejít.

Po stranách stále zavřené budovy vedla ocelová stěna se dvěma širokými branami pro auta – jednou se vjíždělo, druhou vyjíždělo. Brány byly také z nerez oceli, byly ovládány elektricky a teď byly pevně uzavřené.

Po pravé straně byl vchod pro pěší, ale ten přehrazovala dvojitá mříž. A po ulici přecházeli dva ruští milicionáři, aby zastavili kohokoli, kdo by se pokusil vejít. Na ně se tedy Králík neměl ani v nejmenším v úmyslu obrátit. Za první mříží byl průchod a pak druhá zamřížovaná branka. A mezi nimi byla kukaň ostrahy velvyslanectví, kde seděli dva ruští strážní, které ambasáda platila. Měli se příchozích ptát, co chtějí, a pak si to ověřovat na velvyslanectví. Až příliš mnoho lidí toužících po vízu napadlo, že by se tudy mohli na velvyslanectví dostat.

Zajcev se bezmyšlenkovitě odloudal k zadní části budovy, kde byl vchod do oddělení víz. Bylo sedm ráno a oddělení ještě tři hodiny neotevře, ale už teď tu byla stometrová fronta. Spousta z těch lidí tu určitě čekala celou noc. Stoupnout si do fronty teď, to by znamenalo dva dny čekání. Odloudal se zase dopředu. Policisté se na něj tentokrát podívali už zkoumavěji. Zajcev se polekal a odšoural se na nábřeží, že počká, až velvyslanectví otevře a přijedou diplomaté.

První Britové se začali objevovat chvíli před desátou. Přijížděli ve vozech. Auta se zastavovala před vjezdovou bránou, ale všechna je očividně čekali, brány se odsunuly, vpustily vůz dovnitř a zase sklouzly zpátky. Zajcev čekal na nábřeží, myslel si, jestli by nešlo přiblížit se k některému z aut, ale okna byla vytažená a milicionáři pár metrů odsud. A lidé v autech by si stejně mysleli, že má nějakou petici, a okna by neotevřeli. Hned potom by byl zatčen. A na milici by se přišlo na to, co provedl Akopovovi.

Leonid Zajcev nebyl na složité problémy zařízený. Byl znepokojen, ale taky pevně odhodlán. Prostě chtěl jen dát to lejstro těm lidem s legrační vlajkou. A tak celé to dlouhé a horké dopoledne jen čekal a díval se.

***

NAIROBI, 1983

Nikolaj Turkin měl jako všichni sovětští diplomaté jen omezený přístup k cizí měně, dokonce i ke keňské. Gril Ibis, bistro Alana Bobbeho nebo bar Masožravec byly na jeho kapsu jaksi drahé. A tak šel do kavárny Trnovník, která byla pod širým nebem před hotelem New Stanley na ulici Kimathi, vybral si stůl v zahradě nedaleko velké staré akácie, poručil si vodku a na spláchnutí pivo a jen tam seděl celý zoufalý. Půl hodiny nato se od baru odlepil muž jeho věku, který tam celou tu dobu seděl u půl sklenice piva. Došel k němu. Turkin zaslechl, jak anglicky říká: „Hej, starouši, netvař se jak na funuse.“

Vzhlédl. Měl dojem, že toho Američana poznává. Někdo z jejich velvyslanectví. Turkin pracoval pro správu K První hlavní správy, pro kontrarozvědku. Jeho úkolem nebylo jen sledovat všechny sovětské diplomaty a chránit místní operace KGB před průniky, ale také bedlivě hlídat, jestli někdo ze zápaďáků není slabý v kolenou a jestli by nebylo možné jej získat pro spolupráci. A proto měl volnost scházet se s diplomaty ostatních zemí, včetně těch ze Západu, což ostatní, „obyčejní“ zaměstnanci ambasády nesměli.

CIA právě proto, že tohle mohl dělat, měla podezření, čím Turkin ve skutečnosti je, a měla na něj založenou složku. Ale nebylo čeho se chytit. Ten člověk byl kované dítě sovětského režimu.

Co se týče Turkina, ten měl zase podezření, že tenhle Američan je od CIA, ale jeho učili, že všichni američtí diplomaté patří pravděpodobně k CIA, což byla pošetilost, ale konaná v zájmu větší bezpečnosti.

Američan si přisedl a napřáhl ruku. „Jason Monk. Ty jsi Nik Turkin, ne? Viděl jsem tě před týdnem na party na britské ambasádě. Tváříš se, jako kdyby tě přeložili do Grónska.“

Turkin si Američana prohlížel. Měl kštici vlasů světlých jako šustí z kukuřice, která mu padala do čela, a upřímný úsměv. Nevypadal vůbec záludně; třeba nakonec ani od CIA nebude. Vypadal na člověka, se kterým se dá mluvit. Jindy by v Nikolaji Turkinovi převládly ty roky výcviku a on by zůstal zdvořilý, ale odtažitý. Jenže teď nebylo žádné jindy. Potřeboval si s někým promluvit. Začal – a vylil si srdce. Američana to zajímalo a soucítil s ním. Na pivní tácek si napsal slovo melioidóza. Rozešli se až dlouho po setmění. Rus se vrátil do střeženého sídliště a Monk do svého bytu na ulici Harryho Thukua.

***

Celii Stoneové bylo šestadvacet, byla štíhlá, černovlasá a hezká. Pracovala jako asistentka tiskového mluvčího na britském velvyslanectví v Moskvě. Bylo to její první místo od té doby, co ji přijali na ministerstvo zahraničí. To bylo před dvěma roky, poté, co na Girton College v Cambridgi vystudovala ruštinu. Život ji bavil.

Šestnáctého června prošla velikými předními dveřmi velvyslanectví a podívala se k parkovišti, kde stál malý, ale pohodlný rover.

Tady odtud, z vnitřku ambasády, viděla všechno to, co Zajcev kvůli ocelové stěně vidět nemohl. Zastavila se na horním z pěti schodů vedoucích dolů na černou plochu parkoviště, kterou místy přerušoval udržovaný trávník, stromky, keře nebo svítící skvrny květin v kořenáčích. Když se podívala přes stěnu, viděla, jak se za řekou tyčí Kreml, omítnutý pastelovými barvami, okrovou, smetanovou a bílou. Zpoza zubaté zdi z červeného kamene obklopující pevnost vykukovaly lesknoucí se zlaté cibule různých chrámů. Byl to nádherný pohled.

Po obou stranách vedly ke vchodu dvě rampy, po nichž směl jezdit jen sám velvyslanec. Prostí smrtelníci parkovali dole a sem šlapali pěšky. Jednou se jednomu mladému diplomatovi podařilo zničit si kariéru tím, že v lijáku vyjel se svým volkswagenem „broukem“ po rampě a zaparkoval pod portikem. Pár minut nato přijel velvyslanec, zjistil, že vjezd je zablokován, musel se vysoukat ze svého rolls-royce a dojít zbytek pěšky. Promokl a neměl ale vůbec dobrou náladu.

Celia Stoneová seběhla po schodech, pokývla na vrátného, skočila do jasně rudého roveru a nastartovala. Ocelové pláty se začaly rozestupovat dřív, než dojela k výjezdové bráně. Vyjela na nábřeží a zabočila ke Kamennému mostu. Měla poobědvat s reportérem z časopisu Segodňa a dát mu rozhovor. Nevšimla si ošumělého staříka, který na ni zuřivě mával. Natož aby si uvědomovala, že její auto je první, které dnes vyjelo z ambasády ven.

Kamenný most je nejstarším stálým mostem přes Moskvu. Kdysi se používaly pontonové mosty, které se na jaře postavily a zase se rozebraly, když v zimě řeka zamrzla dost, aby šlo chodit po ledu.

Most je tak rozměrný, že nevede prostě jen přes řeku, ale překlenuje také Sofijské nábřeží. Když chcete dojet na most autem od nábřeží, musíte zahnout doprava a dojet až na místo, kde klesá na úroveň vozovky, potom projet zatáčku ve tvaru U a vyšplhat se do svahu na most. Ale pěšák se může na most dostat jednodušeji – přímo z nábřeží po schodech. Což také Králík udělal.

Když sem červený rover dojel, stál už na krajnici. Mával rukama. Žena uvnitř se znepokojeně podívala a jela dál. Zajcev se bez valné naděje dal do pronásledování. Ale zapamatoval si ruské číslo a viděl, jak vůz na severním konci mostu zabočil a vnořil se do víru provozu na Borovickém náměstí.

Celia Stoneová měla namířeno do Rosy O’Grady na Znamence. Tahle hodně nemoskevská hospoda je ve skutečnosti irská a právě v ní můžete vždycky, když se mu povede se vymanit z otravných akcí diplomatické komunity – tedy pokaždé na Silvestra –, najít i irského velvyslance. A vaří tu i obědy. Celia Stoneová si ji zvolila pro setkání s ruským novinářem.

Místo k parkování našla snadno hned za rohem, protože stále méně a méně Rusů si mohlo dovolit auta nebo benzin do nich, a vystoupila z vozu. Vždycky, když se někdo, kdo na první pohled vypadal na cizince, přiblížil k restauraci, se z průchodů vyštrachali ztroskotanci a žebráci, zastavovali ho a prosili o jídlo.

Jako mladá diplomatka dostala před nástupem sem krátké školení na ministerstvu zahraničí v Londýně, ale skutečnost jí vždycky znovu otřásla. Žebráky vídala v londýnském metru nebo v ulicích New Yorku, byli to vagabundi, kteří z různých důvodů začali padat po společenském žebříčku a nezastavili se, dokud nebyli na té nejspodnější příčli. Ale většinou to stejně byli lidé, kteří si žebravý způsob života vybrali a kteří měli k nejbližší charitě sotva pár ulic.

V Moskvě, hlavním městě státu zažívajícího počátek skutečného hladomoru, byli ale lidé natahující ruce pro peníze nebo jídlo ještě nedávno rolníci, vojáci, úředníci nebo obchodníčci. Připomnělo jí to televizní reportáže ze Třetího světa.

Vadim, obrovitý portýr Rosy O’Grady, ji uviděl na dálku, vyběhl a odstrčil neurvale pár svých ruských krajanů, aby zajistil bezpečný průchod stálému zákazníku, a tudíž životně důležitému zdroji tvrdé měny pro restauraci, která jej zaměstnávala.

Celie, kterou pohled na to, jak žebráky ponižuje jiný Rus, pohoršil, začala nejistě protestovat, ale Vadim prostě jen natáhl mezi ni a chumáč natažených dlaní dlouhou svalnatou paži, rozrazil dveře restaurace a vpustil ji dovnitř.

Byl to propastný rozdíl – po prašné ulici s hloučkem hladových žebráků se rázem najednou ocitla uprostřed padesátky vesele konverzujících lidí, kteří si mohli dovolit k obědu maso nebo rybu. Vždycky ji to bolelo u srdce, když si zaskočila na oběd mimo ambasádu a musela se nějak smířit s tím, co má na talíři jídla a kolik hladovějících čeká venku. Žoviální ruský novinář, který na ni hned zamával od rohového stolu, ničím takovým netrpěl. Prohlížel si nabídku předkrmů a zrovna se rozhodl pro garnáty z Archangelska.

Zajcev, který se pronásledování nevzdal, oběhl Borovické náměstí, ale červený rover byl už pryč. Propátral všechny ulice vedoucí z náměstí, napravo i nalevo, hledal záblesk červené barvy, ale nikde nic. Nakonec se vydal hlavním bulvárem vedoucím ze vzdálenějšího konce náměstí. A ke svému úžasu a radosti našel auto jen po nějakých dvou stech metrech, hned za rohem, u hospody.

A Zajcev, k nerozeznání od ostatních, kteří tu s nepohnutelnou trpělivostí ponížených čekali, zaujal pozici poblíž roveru a začal znovu vyčkávat.

***

NAIROBI, 1983

Od té doby, co Jason Monk studoval na Virginské univerzitě, uběhlo už deset let. S většinou studentů, které znával, ztratil kontakt. Ale na Normana Steina nezapomněl. Bylo to dost podivné přátelství: středně vysoký, ale hodně svalnatý fotbalista ze zemědělského okresu a nesportovní syn židovského lékaře z Fredericksburgu. Dal je dohromady společný smysl pro humor a ironii. A pokud Monk měl nadání na jazyky, Stein platil na fakultě biologie téměř za génia.

Školu dokončil summa cum laude a o rok dřív než Monk a šel rovnou na lékařskou fakultu. Spojení udržovali tím nejobyčejnějším způsobem – posílali si vánoční pozdravy. Před dvěma roky, právě před svým vysláním do Keni, šel Monk kolem jedné restaurace ve Washingtonu a uviděl, jak tam jeho přítel ze školy sedí sám u oběda. Měli pro sebe půl hodiny, než se konečně ukázal ten, s kým tu doktor Stein měl schůzku na oběd. Dost času, aby si řekli, co mají nového, ačkoli Monk musel zalhat, že pracuje pro ministerstvo zahraničí.

Stein získal titul v oboru tropické medicíny a v té době byl celý potěšený svým novým místem ve výzkumném oddělení Armádní nemocnice Waltera Reeda. Jason Monk se natáhl na postel ve svém nairobském bytě, našel si jeho číslo a zavolal mu. Po desátém zazvonění se ozval zastřený hlas.

„Jo?“

„Ahoj, Norme, to jsem já, Jason Monk.“ Pauza.

„No skvělý. Kde jsi?“

„V Nairobi.“

„Vážně skvělý. V Nairobi. Jasně. A kolik tam máte?“

Monk mu to řekl. Bylo deset večer.

„Tak tady je pět ráno, do háje, a já mám budík na sedmou. A půlku noci jsem byl vzhůru s malým. Prořezávaj se mu zuby. Proboha! Fakt díky, kamaráde.“

„Nevztekej se, Norme. Potřebuju něco vědět. Slyšels někdy o něčem, co se jmenuje melioidóza?“

Nastalo ticho. A když se hlas ozval znovu, nebyla v něm už ani stopa po ospalosti.

„Proč se ptáš?“

Monk mu to celé vyložil. Ne o ruském diplomatovi. Prostě řekl, že je to jeden pětiletý kluk. Syn jednoho jeho známého. A je to s ním asi hodně nahnuté. A on slyšel nějaké řeči o tom, že strýček Sam snad má s touhle chorobou jisté zkušenosti.

„Dej mi svoje číslo,“ řekl Stein. „Musím to trochu obvolat. Brnknu ti.“

Probudil Monka ve tři ráno.

„Hele, možná něco mám,“ řekl epidemiolog. „Ale poslouchej… je to úplně revoluční věc, a je to v prototypu. Udělali jsme nějaké testy a vypadá to dobře. Zatím. Ale ještě to nedostala FDA. Natož aby to schválila. Ještě jsme neskončili s testováním.“

Ve Spojených státech musí každý nový lék projít rukama FDA, Food and Drug Administration, Úřadu pro potraviny a léky, než je puštěn do distribuce. A to, o čem mluvil doktor Stein, byla velmi raná podoba cefalosporinového antibiotika, které se v tom roce 1983 ještě nijak nejmenovalo. Na trh bylo uvedeno až ve druhé polovině osmdesátých let pod jménem Ceftazidim. Tou dobou se mu říkalo prostě CZ-1. Dnes je to standardní lék proti melioidóze.

„Může to mít vedlejší účinky,“ řekl Stein. „Zatím nevíme.“

„Jak dlouho by trvalo, než by se ty vedlejší účinky projevily?“ chtěl vědět Monk.

„Nemám páru.“

„Když má ten kluk umřít do tří týdnů, tak co můžeme ztratit?“

Stein si ztěžka vzdychl. „Já ti nevím. Je to proti všem pravidlům.“

„Přísahám, že se to nikdo nikdy nedoví. No tak, Norme, udělej to… kvůli všem těm kočkám, co jsem ti nahnal do postele.“

Uslyšel, jak se k němu až odněkud z marylandského Chevy Chase doneslo zaburácení smíchu.

„Řekni někdy něco Becky a přerazím tě,“ utrousil doktor Stein – a pak se spojení přerušilo.

A osmačtyřicet hodin nato dorazil na velvyslanectví balíček pro Monka. Dopravila ho mezinárodní společnost specializující se na expresní zásilky. V balíčku byla vakuová termoska se suchým ledem. A nepodepsaný papírek se zprávou, že v ledu jsou dvě fióly. Monk zavolal na sovětské velvyslanectví a na obchodním nechal zprávu pro druhého tajemníka Turkina. „Nezapomeň, že dneska v šest večer jdeme spolu na pivo.“ Zpráva se přirozeně dostala k plukovníku Kulijevovi.

„Co je zač ten Monk?“ zeptal se plukovník Turkina.

„Je to americký diplomat. Mám dojem, že je rozčarován americkou politikou v Africe. Snažím se ho rozpracovat jako zdroj.“

Kulijev vážně přikývl. Dobrá práce, taková, o které se rádo referuje do Jaseněva.

Když se sešli v kavárně Trnovník, Monk mu podal balíček. Turkin se tvářil nejistě, pro případ, že by je pozoroval někdo od nich. V balíčku by mohly být peníze.

„Co to je?“ zeptal se.

Monk mu to řekl. „Nemusí to zabrat, ale ublížit to nemůže. Nic jiného nemáme.“

Rus strnul a oči měl jako led.

„A co chcete za tenhle… dárek?“ Přirozeně, nějak to bude muset zaplatit.

„Mluvil jste o svém synovi upřímně? Anebo jste to jenom hrál?“

„Nic jsem nehrál. Tentokrát ne. Lidi jako my dva vždycky něco hrají. Ale tentokrát ne.“

Monk si to ovšem už dávno ověřil v Nairobské všeobecné nemocnici. Doktor Winston Moi mu základní fakta potvrdil. Je to kruté, ale tenhle svět je vůbec celý krutý, pomyslel si Jason. Vstal. Podle všech pravidel by teď měl toho chlapa přimáčknout a dostat z něj něco, něco tajného. Ale věděl, že ten příběh o nemocném synovi není žádný fígl, aspoň pro tentokrát ne. Kdyby se měl chovat takhle, tak to mohl rovnou jít kšeftovat s drogami někam na ulici v Bronxu.

„Vezmi si to, kámo. Snad to zabere. Nedlužíš mi nic.“

A odešel. Když byl na půl cesty ke dveřím, Rus na něj zavolal.

„Pane Monku? Rozumíte rusky?“

Monk přikývl. „Trochu.“

„Myslel jsem si to. Aspoň budete rozumět, co znamená spasibo.“

***

Z Rosy O’Grady vyšla chvilku po druhé a k autu se přiblížila ze strany, kde je volant. Rover měl centrální zamykání. Když odemkla dveře na straně řidiče, odemkly se i ty pro pasažéry. Už měla na sobě pás, nastartovala a chystala se vyrazit, když se dveře otevřely. Vyděšeně vzhlédla. Muž stál u auta a nakláněl se do otevřených dveří. Ošoupaný armádní plášť, na klopě čtyři zašpiněné medaile, brada zarostlá strništěm vousů. Když otevřel ústa, zableskly se tři kovové zuby. Hodil jí do klína složku papírů. Uměla rusky dost na to, aby později mohla reprodukovat, co jí řekl.

„Prosím, dejte to panu velvyslanci. Za to pivo.“

Pohled na něj ji vyděsil. Určitě to je blázen, možná schizofrenik. Lidé jako on mohou být nebezpeční. Celia Stoneová celá bledá vyjela na ulici a dveře nechala jak byly, dokud je nezabouchlo zrychlení auta. Hodila tu směšnou petici, nebo co to je, na podlahu pod sedadlo spolujezdce a jela zpátky na ambasádu.

KAPITOLA TŘETÍ

Chvilku před polednem téhož dne, šestnáctého června, Igor Komarov seděl ve své kanceláři v prvním patře budovy na Kiselném bulváru a zavolal si interkomem svého osobního tajemníka.

„Měl jste čas si přečíst ten dokument, který jsem vám půjčil včera?“ zeptal se.

„Jistě, pane prezidente. Naprosto brilantní, mohu-li říci,“ odpověděl Akopov. Všichni zaměstnanci říkali Komarovovi „pane prezidente“, protože byl prezidentem výkonného výboru Unie vlasteneckých sil. Byli koneckonců přesvědčeni, že za rok mu budou říkat pořád stejně, ale už z jiných důvodů.

„Děkuji,“ řekl Komarov, „tak mi jej prosím vraťte.“

Interkom zmlkl. Akopov vstal a šel ke svému sejfu ve zdi. Kombinaci znal zpaměti; šestkrát otočil středovým kruhem. Jakmile se dveře otevřely, podíval se dovnitř po složce v černém kartonu. Nebyla tam.

Znepokojeně vyndával ze sejfu papír po papíru a složku po složce. Začínala jej svírat chladná ruka strachu, napůl začínal panikařit a napůl tomu nevěřil. Vzpamatoval se a začal znovu. Rozložil všechny desky kolem sebe na koberci, roztřídil je a probral papír po papíru. Černá složka nikde. Na čele se mu začaly objevovat první kapky potu. Celé dopoledne klidně pracoval v kanceláři a byl si jist, že než včera večer odešel, všechny důvěrné materiály uklidil do bezpečí. Vždycky to tak dělal; byl velmi pořádkumilovný.

Po sejfu se vrhl na zásuvky u stolu. Nic. Prohledal podlahu pod stolem, potom všechny skříňky a skříně. A krátce před jednou zaklepal na dveře Komarovovy kanceláře, byl pozván dovnitř a přiznal, že dokument nemůže najít.

Prezidentský kandidát se na něj několik vteřin jen díval.

Muž, kterého málem celý svět považoval za příštího ruského prezidenta, byl velmi složitá povaha a dával přednost tomu, aby většina jeho skutečné osobnosti zůstávala skryta za jinou, tou vytvořenou pro veřejnost. Nemohl být ve větším kontrastu ke svému předchůdci Žirinovskému, o kterém teď už mluvil otevřeně jako o šaškovi.

Komarov byl vysoký a urostlý, měl pečlivě a elegantně ostříhané šedé vlasy a byl hladce oholen. K jeho nejcharakterističtějším rysům patřily fanatická čistotnost a hluboce zakořeněný odpor k fyzickému dotyku. Na rozdíl od většiny ruských politiků pěstujících bodrost se vším poplácáváním po zádech, připíjením vodkou a objímáním, které k ní patří, trval Komarov na tom, že jeho okolí se bude slušně oblékat a zdvořile mluvit. Uniformu svých Černých hlídek oblékal zřídka, pokud vůbec, a obvykle chodil v šedém dvouřadovém obleku, s límečkem a kravatou.

Působil už v politice celá léta, ale jen málokdo mohl říct, že je s ním v přátelských vztazích, a tvrdit, že je jeho blízkým přítelem, se neodvážil nikdo. Nikita Ivanovič Akopov byl jeho osobním tajemníkem už celé desetiletí, ale jejich vztahy byly stále vztahy pána a otrocky oddaného sluhy.

Na rozdíl od Jelcina, který se členy svého týmu popíjel a pinkal tenis, Komarov dovolil jen jednomu jedinému muži, aby mu říkal křestním jménem – a tím mužem byl šéf jeho ochranky plukovník Anatolij Grišin.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ