CHCI SNÍST TVOJI SLINIVKU

Joru Sumino

CHCI SNÍST TVOJI SLINIVKU

KIMI NO SUIZO WO TABETAI

KIMI NO SUIZO WO TABETAI © Yoru Sumino 2015

All rights reserved.

First published in Japan in 2015 by Futabasha Publishers Ltd., Tokyo.

Czech translation rights arranged with Futabasha Publishers Ltd.

through EMILY PUBLISHING COMPANY, LTD

and Corto Literary, Croatia.

Translation © Petr Kabelka, Eliška Kabelková Vítová, 2023

ISBN 978-80-242-9567-1

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Prolog

Pohřeb mojí spolužačky Sakury Jamauči vyšel na deštivý den, který vůbec nevystihoval, jaké za života bývala sluníčko.

Určitě ji tam oplakávala spousta lidí, což jenom dokazuje, kolika z nich se zapsala do života. Já ale nešel ani na pohřeb, ani na smuteční vigilii. Radši jsem zůstal doma.

Na světě naštěstí nezbyl nikdo, kdo by mě do toho přemlouval. Učitelé ani její rodiče neměli právo mi to přikazovat a ani na mě nijak netlačili. Já se tak mohl rozhodnout sám za sebe.

Věděl jsem, že jako středoškolák jednou budu chtě nechtě muset zpátky mezi lidi, ale protože moje spolužačka umřela o prázdninách, nikdo mě do deště nevyháněl.

Ráno jsem teda vyprovodil tátu s mámou ke dveřím, splácal si něco k obědu a na zbytek dne se zavřel do pokoje. Ne proto, že bych ji snad oplakával. Dokud mě nezačala tahat ven, volno jsem odjakživa trávil zavřený doma.

Většinu času jsem si četl. Příručky a knihy o osobním rozvoji mě nikdy nebraly, nejradši jsem měl romány. Prostě jsem sebou plácl na postel, opřel bradu o svůj bílý polštář a hltal paperbacky z knihovny, protože pevné vazby se špatně drží.

Zrovna v tu chvíli jsem četl knihu, kterou mi půjčila ona. Nebyla to žádná nadšená čtenářka – tohle byl jediný titul, který ji v životě zaujal. Nechával jsem ho stát v knihovničce a plánoval jsem jí ho vrátit, ještě než umře, ale nakonec jsem to nestihl.

S tím se už ovšem nedalo nic dělat. Hodlal jsem tu knihu vrátit jejím rodičům, až ji budu mít přečtenou, a během návštěvy se pomodlit u jejího domácího oltáře.

Když jsem ji dočetl, byl už večer. Měl jsem zatažené závěsy a rozsvícené světlo, takže mě na čas upozornil až zvonící mobil.

Nevolal mi nikdo důležitý, jenom máma.

Poprvé i podruhé jsem ji ignoroval, ale napotřetí jsem si říkal, že se mi asi snaží dovolat kvůli večeři, tak jsem si mobil konečně přiložil k uchu. Chtěla, abych dal vařit rýži. Odpověděl jsem, že jdu na to, a položil jí to.

Než jsem mobil odložil na stůl, došlo mi, že jsem na něj sáhl poprvé po dvou dnech. Vědomě jsem se mu přitom nijak nevyhýbal. Nemělo to žádný hlubší význam, prostě jsem na něj úplně zapomněl.

Byl to starý rozevírací model. Otevřel jsem ho a prohlédl si seznam přijatých zpráv. Všechny byly samozřejmě přečtené. Potom jsem se zahleděl na odchozí hovory a poslané zprávy… a oko mi padlo na jednu, kterou jsem odeslal svojí spolužačce.

Stála v ní jediná věta.

Neměl jsem tušení, jestli si ji ještě stihla přečíst.

Chystal jsem se zamířit do kuchyně, ale rozmyslel jsem si to a rozvalil se zpátky na postel. V duchu jsem si pořád dokola opakoval tu větu, kterou jsem jí poslal.

Nevěděl jsem, jestli si ji stihla přečíst.

Chtěl bych ti sníst slinivku.

Přemítal jsem, co si o tom případně asi myslela, a přitom se mi povedlo usnout.

Rýži nakonec máma po návratu domů uvařila sama.

A já se mezitím ve snech možná znovu viděl se svojí spolužačkou.

Kapitola 1

„Chtěla bych ti sníst slinivku.“

Zrovna jsem poslušně plnil svoje knihovnické povinnosti a v zaprášeném archivu kontroloval, jestli je všechno správně seřazené, když na mě Sakura Jamauči vybalila tohle prapodivné přiznání.

Nejdřív jsem ji hodlal ignorovat, ale byli jsme tam sami a zcela jasně se tím dožadovala reakce, takže očividně mluvila na mě.

„To je z tebe teď kanibalka, nebo co?“ zeptal jsem se nezúčastněně, zatímco jsme zády k sobě upírali zrak na protilehlé police.

Ona se zhluboka nadechla, zakuckala se prachem a pustila se do horlivého vysvětlování. Já se na ni přitom ani neohlédl.

„Včera jsem v televizi viděla, že když lidi kdysi onemocněli, jedli zvířecí vnitřnosti.“

„Proč?“

„Věřili, že když mají třeba nemocné ledviny nebo žaludek, stačí sníst odpovídající orgán nějakého zvířete a uzdraví je to. Proto bych ti chtěla sníst slinivku.“

„Mně?“

„A komu jinému?“ opáčila a zahihňala se.

Znělo to, že se na mě taky nedívá, protože jsem slyšel zvuk přerovnávání knih.

„To je na moji maličkou slinivku až moc zodpovědnosti.“

„Aby tě z toho stresu nerozbolel žaludek, co?“

„Přesně tak, měla by sis radši vybrat někoho jiného.“

„A koho, prosím tě? Přece nemůžu jít požírat příbuzné,“ poznamenala a znovu se zachichotala.

Uvažoval jsem, proč si ze mě nemůže vzít příklad a odvádět svoji práci bez zbytečných řečí.

„Nikomu jinému ze třídy jsem o tom neřekla, takže o to můžu poprosit jedině tebe, <zpovědní vrbo>.“

„A napadlo tě vůbec, že bych ji třeba mohl potřebovat?“

„Vždyť ani nevíš, k čemu v těle slouží.“

„Ale vím.“

Nelhal jsem jí. Už dávno jsem si tenhle méně známý orgán pořádně prostudoval. A to samozřejmě jenom kvůli ní.

Podle jejího prudkého nádechu a dupnutí jsem poznal, že se ke mně rozjařeně otočila. Já se jenom letmo ohlédl přes rameno. Uviděl jsem splavenou holku se zářivým úsměvem, ze kterého by nikdo nepoznal, že má co nevidět umřít.

Byl červenec a klimatizace v archivu kvůli globálnímu oteplování nestíhala, takže i ze mě pěkně lilo.

„Neříkej mi, že sis o ní něco zjistil!“ řekla s takovým nadšením, že mi to nedalo.

„Slinivka se podílí na trávení a metabolismu. Produkuje inzulín, který rozkládá cukry a dodává tělu energii. Tu by člověk bez slinivky neměl kde brát a umřel by. Proto ti svoji bohužel dát nemůžu. Promiň,“ vychrlil jsem, vrátil se zpátky k práci a ona vyprskla smíchy.

Měl jsem za to, že se směje mému vtipu, ale očividně jsem se pletl.

„Heleme se, <moje zpovědní vrba> o mě přece jenom projevila zájem.“

„Koho by nezajímala smrtelně nemocná spolužačka?“

„Jinak bych tě nezaujala?“

„Kdo ví.“

„Jaké ‚kdo ví‘?“

Moje spolužačka se rozesmála nanovo. To vedro jí určitě lezlo na mozek a já si o ni dělal starosti.

Pak jsme mlčky pokračovali v práci, než za námi dorazila učitelka s tím, že školní knihovna bude zavírat.

Oba jsme povysunuli knihu, u které jsme skončili, rozhlédli se, jestli jsme něco nezapomněli, a vyšli z archivu. Po vstupu do klimatizované místnosti se mi do zpoceného těla opřel ledový vzduch a já se otřásl zimou.

„To je tak příjemný!“ zaradovala se.

Nadšeně se otočila na místě, přiskočila ke knihovnímu pultu, vytáhla si z tašky ručník a otřela si obličej. Já se přivlekl za ní a taky ze sebe setřel pot.

„Dneska jste odvedli dobrou práci. Už jsem zavřela, tak si tu klidně chvíli poseďte. Tumáte čaj a něco sladkého na zub.“

„Jé, děkujeme mockrát!“

„Děkujeme.“

Lokl jsem si studeného ječmenového čaje a rozhlédl se po knihovně. Kromě nás už tam opravdu nikdo nebyl.

„Ty plněné knedlíčky jsou boží!“

Moje spolužačka, která reagovala na každičkou pozitivní věc, se okamžitě rozvalila do židle za pultem. I já popadl jeden knedlíček, postavil si židli kus od ní a posadil se.

„Promiňte, že vás tak vytěžuju, když vás příští týden čekají písemky.“

„Vůbec se neomlouvejte. My z testů dostáváme dost bodů i bez učení. Že jo, <zpovědní vrbo>?“

„Stačí jenom poslouchat na hodinách,“ přitakal jsem a zakousl se do knedlíčku. Byl fakt dobrý.

„Už jste přemýšleli nad tím, jestli půjdete na vysokou? Jamauči?“

„Já ještě ne. Nevím, jestli to má vůbec cenu.“

„A co ty, <pane zamlklý>?“

„Já taky ještě ne.“

„Ale no tak. To by nešlo, <zpovědní vrbo>!“ obořila se na mě moje spolužačka, když se natahovala pro druhý knedlíček.

Já to přešel bez reakce a znovu se napil. Tu důvěrně známou chuť kupovaného ječmenového čaje jsem zbožňoval.

„Tak to byste měli co nejdřív začít. Jinak se ani nenadějete a bude vám jako mně.“

„Hahaha, to nehrozí.“

Obě se rozesmály a já si s kamennou tváří ukousl z knedlíčku a zapil to čajem.

Moje spolužačka měla naprostou pravdu. To nehrozilo.

Bylo mi jasné, že se čtyřicítky nikdy nedožije, ale to jsme věděli jenom my dva. Proto se na mě podívala a krátce se usmála, ale mně to přišlo asi tak nenápadné jako mrknutí nějaké herečky z amerického filmu.

Nezasmál jsem se proto, že by mi její nemístné žertování nepřišlo vtipné. Jenom mě strašně štval ten hrdý výraz, kterým se doprošovala mojí reakce.

Když jsem se od ní mrzutě odvrátil, nazlobeně mě probodávala pohledem, než jsem přece jenom zvedl koutek pusy.

V zavřené školní knihovně jsme strávili asi půl hodiny, než jsme se rozhodli vyrazit domů. Když jsme přesně v šest došli ke skříňkám s botami, zvenku k nám doléhaly hlasy členů atletického klubu, kteří ještě pořád cvičili pod žhnoucím sluncem.

„V tom archivu bylo hrozné vedro, co?“

„To teda.“

„A zítra to asi bude to samé. Aspoň, že pak už bude víkend.“

„No jo.“

„Posloucháš mě vůbec?“

„Poslouchám.“

Přezuli jsme se z bačkor do bot a prošli východem vedle skříněk. Školní brána stála přímo před školou a hřiště naopak za hlavní budovou, takže hlasy z baseballového a ragbyového tréninku cestou postupně utichaly. Moje spolužačka hlasitě šoupala podrážkami o zem, jak se se mnou snažila udržet krok.

„To tě doma nenaučili, že máš poslouchat, když s tebou někdo mluví?“

„Naučili. Však říkám, že poslouchám.“

„A o čem jsem teda mluvila?“

„O knedlíčcích.“

„Špatně! Lhát se nemá!“ pokárala mě jako učitelka z mateřské školky.

Vzhledem k tomu, že jsem byl na kluka dost malý a ona zase na holku poměrně vysoká, měřili jsme skoro stejně. Dostávat kázání od někoho jenom o fous menšího se mi celkem zamlouvalo.

„Promiň, zamyslel jsem se.“

„Zamyslel?“

Její zamračený výraz byl rázem tentam a místo toho se na mě zvědavě zadívala. Trošku jsem přidal do kroku a zlehka přikývl. „Jo, celou dobu jsem přemýšlel. Na svoje poměry dost usilovně.“

„Ó! A o čem?“

„O tobě.“

Nezastavil jsem se, ani jsem se na ni nepodíval. Snažil jsem se to podat co nejnormálněji a zbytečně to nedramatizovat. Nechtěl jsem, aby to nějak hrotila.

Ona samozřejmě zhatila moje plány a hrotit to začala.

„O mně? Co to povídáš? To mělo být vyznání? No teda! Co si teď jenom počnu?!“

„Nepřekrucuj to a poslouchej.“

„No?“

„Fakt chceš poslední chvíle života trávit uklízením v knihovně?“

Moje spolužačka tázavě naklonila hlavu. „Nejde o to, že bych chtěla. Musím.“

„Podle mě právě nemusíš.“

„Myslíš? A co bych podle tebe měla dělat?“

„Já nevím, prožít první lásku nebo vyrazit do zahraničí a sama se rozhodnout, kde chceš umřít. Přece musí existovat něco, co bys chtěla vyzkoušet, ne?“

Ona nahnula hlavu na druhou stranu. „Hmm. Chápu, jak to myslíš, ale… ty toho chceš před smrtí taky hodně zažít, ne?“

„No… v tom máš asi pravdu.“

„No vidíš, a ani ty pro to nic neděláš. Přitom bychom zítra klidně mohli umřít oba. V tom mezi náma není žádný rozdíl. Pro mě mají všechny dny stejnou hodnotu, ať už se rozhodnu dělat cokoliv. A dnešek jsem si moc užila.“

„Aha,“ utrousil jsem po chvilce.

Musel jsem uznat, že v tomhle má pravdu. Bylo mi jasné, že ona možná umře co nevidět, ale i mě to jednou čeká. Netušil jsem sice kdy, ale věděl jsem, že se tomu nevyhnu. Mohlo by se dokonce stát, že se na onen svět odeberu dřív než ona.

Moje spolužačka, která kráčela vedle mě, se musela vyrovnat se smrtí, a to ji nutilo nad věcmi přemýšlet jinak. Trochu si tím u mě šplhla.

Moje mínění jí samozřejmě mohlo být ukradené. Byla obklopená tolika lidmi, kterým na ní záleželo, že jí můj názor mohl být úplně jedno. Důkazem toho byl i kluk ve fotbalovém dresu, který se k nám přihnal od školní brány. Jen co moji spolužačku uviděl, úplně se rozzářil.

Když si ho všimla i ona, zamávala mu na pozdrav a zavolala: „Do toho!“

„Měj se, Sakuro!“

Vesele se na ni usmál a sebevědomě klusal dál. Na mě se ani nepodíval, i když jsem měl pocit, že spolu chodíme do třídy.

„Já mu dám tě takhle ignorovat. Zítra mu za to vynadám!“

„To je v pohodě. Je mi to jedno.“

Vážně mi to nevadilo. Byli jsme naprosté protiklady, takže k nám spolužáci přistupovali jinak. S tím se nedalo nic dělat.

„Proč jsi takový? Kvůli tomuhle nemáš žádné kámoše.“

„Vždyť je to pravda, tak to neřeš.“

„Přesně o tomhle mluvím!“

Zatímco jsme se tak špičkovali, dorazili jsme k bráně. Bydleli jsme na opačných stranách od školy, takže jsme se museli rozloučit i přesto, že se mi vůbec nechtělo.

„Tak zatím.“

Užuž jsem se chystal otočit, když v tom moje spolužačka spustila: „A co se týče toho, co jsi předtím nakousl…“

Po tváři se jí rozlil potutelný úsměv, jako by ji zrovna napadla nějaká neplecha. Já se přitom neusmíval ani trochu.

„Nechtěl bys mi teda s těmi posledními chvílemi pomoct, když ses tak nabízel, <zpovědní vrbo>?“

„Jak to myslíš?“

„Děláš něco v neděli?“

„Ty jo, promiň. To jdu zrovna na rande se svojí nádhernou holkou. Kdybych se na ni vybodnul, chytla by hysterák, takže bohužel nemůžu.“

„Teď si ze mě utahuješ, že jo?“

„A kdyby ne?“

„Tak jo, v neděli se v jedenáct ráno sejdeme před nádražím! A jestli nedorazíš, napíšu o tom do Života se smrtí,“ vychrlila ze sebe, ani nepočkala na moji reakci, zamávala mi a vyrazila domů.

Zpoza ní na nás shlížela ještě oranžovorůžová letní obloha, která začala nabírat šmolkový nádech.

Bez zamávání jsem se k ní otočil zády a taky vyrazil domů.

Šel jsem stejnou cestou jako každý den. Hlasitý smích pomalu utichal a nebe postupně nabíralo tmavě modrý odstín. V duchu jsem přitom přemítal o tom, že se svojí spolužačkou nejspíš vnímáme každý svůj krok úplně jinak.

Já si mohl být jistý, že tudy budu chodit ještě kdovíkolik let po maturitě.

Ona na rozdíl ode mě neměla tušení, kolikrát se ještě bude takhle vracet domů.

Měla ale pravdu v tom, že to vlastně nemůžu vědět ani já.

Položil jsem si prsty na krk, abych se ujistil, že jsem pořád naživu. Zatímco jsem kráčel v rytmu svého tepu, zničehonic na mě dolehla pomíjivost života a udělalo se mi špatně.

Do obličeje se mi opřel večerní vánek a vyhnal mi tyhle myšlenky z hlavy.

Začal jsem uvažovat o tom, že by vlastně mohlo být celkem fajn si v neděli někam vyrazit.

Kapitola 2

Zrovna byl duben a venku kvetlo ještě pár posledních sakur.

Medicína udělala neuvěřitelné pokroky. Ne, že bych se o ni nějak hlouběji zajímal nebo to měl v plánu.

Bohatě mi stačilo vědět, že postoupila natolik, že i moje těžce nemocná spolužačka, které nezbýval ani rok života, vedla normální život, aniž by o jejím stavu kdokoliv věděl. Pacienti získali víc času, který mohli prožít jako normální lidi.

Osobně jsem měl za to, že takové umělé prodlužování života z člověka dělá spíš stroj, ale můj názor samozřejmě nikoho nezajímal.

Ani moje spolužačka se těmihle zbytečnými myšlenkami nenechala zatěžovat a naplno využívala darů moderní medicíny.

O jejím tajemství jsem se jako jediný ze třídy dozvěděl naprostou náhodou. Velkou roli v tom ale hrála i její nepozornost.

Ten den jsem zrovna nebyl ve škole. Místo toho jsem šel do nemocnice kvůli slepému střevu – ne na operaci, ale vytažení stehů. Doktor mě pochválil, jak se mi to hezky hojí, a bleskově mi je vyndal. Původně jsem měl chybět jenom na první hodiny, ale jednak jsem si musel nejdřív nějakou chvíli počkat, protože to nebyla úplně nejmenší nemocnice, a jednak se mi hned do školy vracet nechtělo. Tak jsem se nějakou chvíli poflakoval ve vestibulu.

Za všechno ostatní pak mohla nevinná zvědavost. Všiml jsem si, že na sedačce v zapadlém rohu haly leží knížka. Pomyslel jsem si, kdo ji tam asi mohl zapomenout, a můj knihomolský instinkt mě zároveň nutil se mrknout, co je to za titul.

Proto jsem se propletl davem pacientů a posadil se na sedačku. Na pohled to vypadalo jako zhruba třísetstránkový paperback v obalu jednoho knihkupectví kousek od nemocnice.

Když jsem ho sundal a chystal se podívat se na název knihy, zarazil jsem se. Přímo na přední straně vazby se vyjímal barevný nápis psaný fixou – Život se smrtí. O žádné takové knize ani nakladatelství jsem ještě nikdy neslyšel.

Bylo mi jasné, že bez nahlédnutí dovnitř víc nezjistím, a tak jsem ten paperback otevřel na první straně.

Okamžitě mě zaujalo, že na mě zevnitř nevykouklo důvěrně známé tištěné písmo, ale úhledný rukopis psaný propiskou.

23. 11. 20xx

Ode dneška si budu všechno, co mě ten den napadne nebo co udělám, zaznamenávat do tohohle deníku, který pojmenovávám Život se smrtí. Kromě mojí rodiny to nikdo neví, ale za pár let umřu. Abych se s tím vyrovnala, rozhodla jsem se psát o tom, jak se mi s nemocí žije. Je to celkem nedávno pojmenované onemocnění slinivky, na které se do té doby umíralo prakticky hned. Dneska už ale doktoři umí potlačit většinu symptomů a…

„Slinivky? Umřu?“ zamumlal jsem bezděky ta slova, na která člověk v běžné konverzaci nenarazí.

Podle všeho to byl deník někoho, kdo bojoval se smrtelnou nemocí. Proto ten Život se smrtí.

Došlo mi, že do něčeho takového bych vážně neměl strkat nos, a tak jsem knihu hned zaklapl. Přesně v tu chvíli se nade mnou ozvalo: „Ahoj.“

Vzhlédl jsem a trochu se lekl, ale nedal jsem to sobě znát. Můj úlek pramenil především z toho, že jsem tu holku poznával. A pokoušel jsem se ho skrýt proto, že za mnou třeba nepřišla kvůli té knize.

Navíc jsem si asi ani nechtěl přiznat, že by zrovna mojí spolužačce zbývalo jen pár let života.

Na tváři jsem vykouzlil zaujatý výraz někoho, kdo náhodou narazil na známého, a čekal jsem, až bude pokračovat. Ona mi ale udělala čáru přes rozpočet a místo toho ke mně s úsměvem natáhla ruku.

„To je moje. A proč jsi tady ty, <šedá myško>?“

Tehdy jsem se s ní ještě moc nebavil, takže jsem o ní věděl prakticky jenom to, že je veselá a plná života – takže můj pravý opak.

Proto mě dost zmátlo, že když se o její nemoci dozvěděl spolužák, se kterým normálně neprohodí půl slova, nasadila takový statečný úsměv.

I přesto jsem se rozhodl dál dělat jakoby nic. Došel jsem k závěru, že to tak pro nás oba bude lepší.

„Nedávno jsem byl na operaci slepáku a dneska mi vyndávali stehy.“

„Aha. Já jsem tu na kontrole slinivky. Musejí mi ji hlídat, jinak umřu.“

Ona mě ovšem okamžitě prokoukla a zhatila moje pokusy o ohleduplnost. Chvíli jsem na ni jenom hleděl a snažil se zjistit, co se jí honí hlavou, než se na mě usmála ještě zářivěji a zabořila se do sedačky vedle mě.

„Překvapilo tě to? Určitě sis to už přečetl v Životě se smrtí, ne?“ vybalila na mě nenuceně, jako bychom se bavili o románu, který mi doporučila.

Říkal jsem si, jestli tam ten deník nenechala jako nějaký vtípek, na který jsem jí náhodou skočil já, i když se prakticky neznáme.

„Popravdě…“

A teď mi řekne, že si ze mě jenom střílí.

„Fakt jsem se lekla. Myslela jsem, že jsem ho někde ztratila, a pak ho tu najdu takhle u tebe.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„No o čem… O Životě se smrtí. Už jsi do něj koukal, ne? Je to takový můj deník. Začala jsem si ho psát, když mi oznámili, že mám nemocnou slinivku.“

„To si ze mě jenom děláš srandu, že jo?“

Nato se rozesmála na celé kolo bez ohledu na to, že jsme byli v nemocnici. „Za koho mě máš? Tohle by bylo moc morbidní i na černý humor. Všechno je to pravda. Přestala mi fungovat slinivka a brzo umřu.“

„Aha… tak to jo.“

„He?! To jako fakt? Myslela jsem, že tě to překvapí víc,“ vyhrkla zklamaně.

„Nevím, jak bych měl reagovat na to, že mi co nevidět umře spolužačka.“

„No, já bych třeba nevěděla, co na to říct.“

„Vidíš to. Měla bys být ohromená, že jsem se tím nenechal rozhodit.“

„Taky pravda,“ přitakala a zasmála se.

Já přitom neměl nejmenší tušení, co jí na tom připadá tak vtipné.

Vzala si ode mě svoji knihu, vstala, zamávala mi a zamířila na svoji prohlídku. Než odešla, poprosila mě, abych ve třídě nikomu nic neříkal, takže jsem si v duchu oddechl, že se s ní už nebudu muset nikdy bavit.

Hned další den ráno mě ovšem pozdravila, když jsme se potkali na chodbě. A aby toho nebylo málo, vybalila na mě, že se přihlásila ke službě v knihovně, kterou jsem do té doby dělal jenom já. Škola nám totiž při volbě aktivit nechávala volnou ruku. Nevěděl jsem sice, co má za lubem, ale víc jsem to neřešil – přece jenom jsem měl ve zvyku nechat se jen tak unášet životem. Bez odmlouvání jsem ji naučil všechno, co jako knihovnice potřebovala vědět.

Když mi došlo, že v neděli v jedenáct ráno před tím nádražím stojím jenom kvůli jednomu paperbacku, napadlo mě, že člověk nikdy neví, kam ho život zavane.

Stejně jako je stéblo trávy vydané na milost a nemilost proudu mocné řeky, jsem ani já nakonec neodmítl její pozvání – nebo jsem k tomu spíš nenašel vhodnou příležitost – a dorazil jsem na místo srazu.

Samozřejmě jsem se na ni mohl vykašlat, ale tím bych svojí spolužačce akorát hnal vodu na mlýn, protože by se mi pak určitě nějak pomstila. Na rozdíl ode mě si totiž životem razila vlastní cestu jako ledoborec, takže jsem nehodlal nic riskovat.

K soše před nádražím, kde jsme se měli sejít, jsem dorazil o pět minut dřív. Ona nakonec přišla přesně na čas.

Od našeho setkání v nemocnici jsem ji zase po delší době viděl v něčem jiném než ve školní uniformě. Měla na sobě obyčejné tričko a džíny.

Přikráčela ke mně s úsměvem na rtech a já zlehka zvedl ruku na pozdrav.

„Ahoj! Už jsem si říkala, co bych dělala, kdyby ses na mě vybodnul.“

„Nemůžu říct, že bych o tom neuvažoval.“

„Vidíš, ale nakonec ses rozhodl správně.“

„Tím si ještě nejsem tak úplně jistý. A co máš teda dneska v plánu?“

„Jsi nějaký natěšený.“

Slunce jenom pražilo a moje spolužačka se usmívala jako úplně normální holka. Já se mimochodem netěšil ani trochu.

„Tak jo, nejdřív vyrazíme do města.“

„Tlačenice zrovna dvakrát nemusím.“

„Máš dost peněz na lístek, <zpovědní vrbo>? Chceš půjčit?“

„Mám.“

Usoudil jsem, že odmlouvání nemá cenu, a odjel s ní do centra. Gigantické nádraží překypující všemožnými obchody a restauracemi bylo tak přecpané lidmi, že by se z toho udělalo špatně každému, kdo nemá rád davy. Přesně, jak jsem čekal.

Jí to podle všeho nijak nevadilo, protože vedle mě působila jako ztělesněné nadšení. Hlavou mi blesklo, jestli mě s tou smrtelnou nemocí přece jenom netahá za nos, ale hned jsem si vzpomněl na všechny ty lékařské zprávy, které mi ukazovala.

Když jsme prošli přes turnikety, pohltil nás ještě mohutnější dav, ale moje spolužačka i přesto bez sebemenšího zaváhání pokračovala vpřed. Nějak se mi ji povedlo následovat až do podchodu, kde tlačenice trochu polevila. Až tam mi konečně prozradila, co má v plánu.

„Jako první si zajdeme na grilované maso.“

„Grilované maso? Vždyť je teprve ráno.“

„A maso snad dopoledne chutná jinak než odpoledne nebo večer?“

„To ti bohužel neřeknu. Zase tak rád, abych se jím musel cpát celý den, ho nemám.“

„No vidíš to. Prostě jsem dostala chuť na grilované maso.“

„Já ale snídal až kolem desáté.“

„To neva, grilované maso má přece rád každý.“

„Posloucháš mě vůbec?“

Očividně neposlouchala.

Přestal jsem jí zbytečně odporovat, a než jsem se nadál, už jsem s ní seděl u grilu. Vážně jsem se cítil jako stéblo trávy unášené proudem. V potemnělé restauraci kromě nás skoro nikdo nebyl. Nad každým stolem svítila lampa, kvůli které jsme na sebe na můj vkus viděli až moc dobře.

Zanedlouho k nám dorazil mladý číšník, přiklekl si blíž a zeptal se, jestli už máme vybráno. Zatímco jsem váhal, co mu mám říct, moje spolužačka mu objednávku nadiktovala jako nějaký matematický vzoreček: „Tady to nejdražší, prosím.“

„Brzdi trochu, tolik peněz u sebe nemám.“

„Jen klid, zvu tě. Tohle nejdražší neomezené meníčko pro dva, prosím. K pití nám asi vezmu oolong, ne?“

Jakmile jsem odevzdaně přikývl, číšník objednávku bleskově zopakoval, jako by se bál, že si to moje spolužačka rozmyslí, a odkráčel pryč.

„Ty jo, já se na to tak těším!“

„Neboj, příště ti ty peníze vrátím.“

„Neřeš to. Říkala jsem přece, že tě zvu. Ještě nedávno jsem chodila na brigádu, takže mám našetřeno ažaž. Teď to všechno musím stihnout nějak utratit.“

Sice to neřekla nahlas, ale chtěla ty peníze rozházet, než umře.

„O to víc bych ti to měl vrátit, abys je mohla utratit za něco smysluplnějšího.“

„Vždyť to dělám. V jednom je přece grilování nuda, takže vlastně platím za zábavu.“

„Ale stejně…“

„Děkuji za strpení. Tady máte pití.“

Horší chvíli, kdy mě přerušit, si číšník vybrat nemohl. Napadlo mě, jestli ho ta holka přede mnou nějak zázračně nepřivolala, abychom přestali řešit peníze. Na rtech jí hrál potutelný úsměv.

Po oolongu nám pak číšník ke stolu nanosil hotovou horu různých druhů masa nakrájeného na plátky. Už jenom takhle naskládané vedle sebe vypadalo pěkně draze a chutně. A navíc bylo krásně mramorované. Tuk v něm vytvářel výrazné vzorce, které mě skoro lákaly se do masa pustit zasyrova, i když jsem věděl, že bych tím kdekoho asi naštval.

Mřížka na grilu byla už pěkně rozpálená, takže na ni moje spolužačka nedočkavě položila plátek masa. Ten libozvučně zasyčel a hned nato tak zavoněl, až mi zakručelo v břiše. K jejímu plátku jsem jakožto středoškolák ve vývinu přihodil i jeden svůj. Kvalitní maso se na žhnoucí mřížce okamžitě propeklo.

„Tak dobrou chuť… Hmmm!“

„Dobrou chuť… No jo, je to fakt dobrý.“

„Cože? Víc na to neřekneš? Vždyť je naprosto vynikající. Nebo mi to tak připadá kvůli tomu, že za chvíli umřu?“

Tím to nebylo, maso vážně chutnalo skvěle. Akorát jsem na něj nebyl tak natěšený jako ona.

„Mňam! Zajímalo by mě, jestli takhle boháči jedí pořád.“

„Boháči by podle mě do takovéhle restaurace ani nepáchli.“

„Aha. Je škoda ochudit se o takovou horu skvělého masa.“

„Když máš peníze, můžeš si dovolit horu čehokoliv.“

Přestože jsme ještě neměli mít hlad, po mase se jenom zaprášilo. Moje spolužačka popadla menu na kraji stolu a začala zkoumat, co bychom si mohli přiobjednat. „Chceš něco konkrétního?“

„Ne, nechám to na tobě.“

Nechám to na tobě… to jsem celý já.

Ona mlčky zvedla ruku a u našeho stolu se pohotově zjevil číšník, který musel číhat kdovíkde. Jeho oddanost k práci mě vyvedla z míry. Moje spolužačka mě po očku pozorovala a bez jediného zaseknutí vychrlila svoji objednávku: „Dršťky, rodící vak, kvér, čepec, bachor, osrdí, jícen, aortu, fukary, knihu a pankreas.“

„Počkej chvilku! Co nám to sakra objednáváš?“

Vůči našemu číšníkovi mi to sice bylo trochu hloupé, ale prostě jsem jí do toho musel skočit, když z ní padalo tolik neznámých slov.

„Knihu? To chceš jíst papír, nebo co?“

„Co to plácáš? Každopádně tohle všechno jednou pro každého.“

Jakmile domluvila, číšník se otočil na podpatku a s úsměvem na rtech spěšně odešel předat její objednávku.

„Anebo ten čepec. Ty se přece nosí na hlavě, ne?“

„Haha, ty nevíš, že to jsou všechno části krávy? Na droby já nedám dopustit!“

„Takže vnitřnosti, jo? Nevěděl jsem, že mají taková divná jména.“

„Vždyť to mají i části našeho těla. Třeba chrupavka.“

„U té jsem taky nikdy nepochopil, proč se jí tak říká.“

„A pankreas je mimochodem slinivka.“

„Nechceš mi snad říct, že se těmi vnitřnostmi cpeš v rámci nějaké léčby?“

„To ne, jenom je mám ráda. Kdyby se mě někdo zeptal na oblíbené jídlo, mám jasno. Vnitřnosti všemi deseti!“

„Tak nějak nevím, co ti na to říct.“

„Ty jo, zapomněla jsem objednat rýži. Budeš ji chtít?“

„Ani ne.“

Po chvilce nám číšník donesl veliký talíř se vším, co si objednala. Vypadalo to ještě odpudivěji, než jsem si představoval, takže jsem se do toho zrovna dvakrát nehrnul.

Moje spolužačka si ještě řekla o rýži, a když ji dostala, začala spokojeně skládat vnitřnosti na mřížku. Já jí s tím rezignovaně pomohl.

„Hele, tohle se ti už opeklo,“ poznamenala, jakmile si všimla, že se k těm divně tvarovaným kouskům moc nemám.

Všetečně to bílé děrované cosi vzala do hůlek a položila mi to na talířek. A já si to váhavě přenesl do úst, protože jsem neměl ve zvyku plýtvat jídlem.

„Že je to dobrý?“

Upřímně to chutnalo líp, než jsem čekal. Nebylo to nijak žvýkavé, a dokonce to i celkem vonělo. Nehodlal jsem ale přiznat, že má pravdu, a tak jsem akorát pokrčil rameny. Ona se na mě jenom z nějakého důvodu usmála jako vždycky.

Všiml jsem si, že už dopila svůj čaj, tak jsem přivolal číšníka a poprosil ho o dolití a trochu normálního masa.

Každý jsme se pak cpali tím svým – ona vnitřnostmi a já obyčejným hovězím. Když jsem to občas proložil nějakou drobou, otravně se na mě zazubila. V jednu chvíli jsem jí pod rukama vyfoukl kousek, který si obzvlášť opatrovala, a ona zoufale vyjekla. To mi docela spravilo náladu.

Oba jsme si pochutnávali, když zničehonic nadhodila: „Asi se nebudu chtít nechat spálit.“

„Cože?“ doptal jsem se, protože pořád existovala šance, že jsem se přeslechl.

„Říkám, že se asi nebudu chtít nechat spálit,“ zopakovala s vážnou tváří. „Až umřu.“

„Vážně to chceš rozebírat u grilování masa?“

„Vždyť bych pak z tohohle světa úplně zmizela. Zajímalo by mě, jestli bych se třeba mohla nechat sníst, nebo tak něco.“

„Můžeme se u jídla přestat bavit o tom, jak chceš po smrti nechat naložit se svým tělem?“

„Ty můžeš klidně sníst moji slinivku.“