Rozmarná Anglie

aneb

Nikdy není tak zle

Rozmarná Anglie

aneb

Nikdy není tak zle

Rozmarná Anglie aneb

Nikdy není tak zle

Copyright © 2023 Alena Damijo

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5307-6

Obsah

Disneyland v Londýně

Má učitelská karanténa

Upéct, vyklidit, vycídit, vybílit!

Definice optimismu: Nikdy není tak zle, aby nemohlo být ještě hůř!

Stoletý stařík, který (náhodou) vybral miliony pro charitu

Oblékám Londýn

Britštější než Brit

Jak být dobrým školním rodičem

Velká vánoční covidová show

Rok 2020 neodepíšu

Služebníček, Vaše Veličenstvo

Dobrý Deal

Anglické tulipánové Nizozemsko

Pohodový (?) rodinný výlet do přírody

Vyrážíme na riviéru

Anglická Čína

Přechod skal

Petrův zdar

Dostanu se do stanu?

Nový epochální výlet do Evropy

Benátský den

Co děláš na letišti?

Vzhůru na Horu svatého Michaela

Ha, covid, přišel nezván, nevítán…

Oživený obraz Vincenta van Gogha

Hezky české britské Vánoce

To byl zase tanec

Fuj, covid, ten nechci!

Před vrchním prchni

S větrem v zádech

Celý svět je jeviště

Za jaro! Za Narnii! Za Aslana!

SIX

Jedeme na pouť!

Bonsoir, mademoiselle Paris

Starý Nový les

Půl života za Malou louží

Řídím, řídíš, řídíme. Řídíte?

Sbohem, Vaše Veličenstvo

Doslov autorky

Doslov Jejího Veličenstva královny Alžběty II.

„Svět se změnil.
Cítím to ve vodě.
Cítím to v půdě.
Cítím to ve vzduchu.

Do hvozdů světa se opět vplížila tma. Šířily se pověsti o stínu
na Východě. Šeptalo se o bezejmenném postrachu.“

J. R. R. Tolkien – Společenstvo Prstenu

Příběhy této knížky jsou zasazeny do dramatického dvojročí 2020–2022, kdy celý svět zasáhl a zcela ochromil postrach z Východu zvaný koronavirus SARS-CoV-2, způsobující onemocnění covid-19. Kdyby ještě žil Tolkien a chtěl tuto dobu nějak literárně zpracovat, možná by své dílo nazval Pán virů a místo Prstenu moci by byl ústředním předmětem Vir moci. V předmluvě by jej pak pravděpodobně popsal podobně jako prokletý, zrádný prsten:

„Jeden vir vládne všem, jeden jim všem káže,

jeden všechny přivede, do temnoty sváže.“

I uprostřed nejdelší a nejtemnější noci však může vzplanout svíce, a to světlo ve tmě svítí a tma je nepohltí. Tato kniha je proto věnována těm, kdo statečně bojovali s temnou covidovou nákazou, ať už v první linii, nebo osamělou domácí izolací. Všem malým i velkým, kteří při cestě k mordorové Hoře osudu cedili krev, pot a slzy a měli strach, že jejich Kraj už nikdy nebude takový, jaký býval.

Disneyland v Londýně

13. březen 2020

„Už mi ten koronavirus začíná lézt krkem,“ říkala jsem si v pátek ráno poté, co jsme s říďou u vrat naší londýnské základní školy zodpověděly desítky rodičovských dotazů na téma, zda zavřeme školu a proč by to (ne)bylo dobré. Člověk by nejraději myslel na radostnější věci, ale jaké, když musí řešit náhradu za izolující se učitele a pro jistotu plánovat, jak řešit výuku, kdyby vláda ty školy náhodou opravdu zavřela? Ostatně některé evropské země už tento krok nejen podnikly, ale ještě i vyhlásily zcela bezprecedentní lockdown! Světová zdravotnická organizace předevčírem označila nákazu za pandemii a Česká republika, jež v ten den napočítala třináct případů onemocnění covidem, okamžitě zamkla dveře všech vzdělávacích institucí a den nato vyhlásila karanténu. Italové už také nějakou dobu sedí doma a ve zprávách ukazují, jak si z balkonů pro potěchu společně zpívají opery. Neumím si představit, že by k něčemu takovému došlo i tady za malou louží. My sice máme případů přes dvě stě, ale Británie se podobným extrémním krokům vyhýbá jak čert kříži, protože prý jedeme podle jakýchsi vědeckých metod budování stádní imunity a s virem bojujeme manuálně – dvacetisekundovým mytím rukou a doporučením nehrabat si na obličej.

Doufejme, že země, která vynalezla penicilin a přežila několik epidemií černého moru, ví, co dělá. Lidi tomu ale moc nevěří, a tak už od počátku března zběsile nakupují a do košíků házejí nejen všechno, čím se dá dezinfikovat, ale také vše, co se dá jíst. Kdybych na vlastní oči neviděla zcela vymetené regály obrovských supermarketů, nikdy tomu neuvěřím. Mýdlo a toaletní papír má v současné době cenu zlata, a pokud je náhodou chvilku na skladě, prodává se na příděl po dvou kusech. Po internetu běhají humorné obrázky, v nichž se místo penězi platí útržky měkké bílé ruličky, a lidi, co si nestihli udělat zásoby toaleťáku, přestávají vyhazovat liché ponožky a noviny. Z tohoto hlediska by pro mě možná bylo výhodnější dál chodit do školy, protože tam máme naskladněno!

V pátek neučím, ale zástupco-řediteluju v kanceláři, a protože jsem se nemohla na žádnou duchaplnou úřední práci soustředit, rozhodla jsem se vytvořit na chodbě školy novou třídní nástěnku s dinosaury. Není nad činnost, která zaměstná hlavu i ruce, a s prehistorickými tvory je život v rozmarné přítomnosti vždycky veselejší. Když jsem byla asi v polovině veledíla, přišel za mnou školník, ať si dojdu do třídy a její přilehlé kuchyňky poschovávat všechno jídlo, protože učebnou právě proběhl Mickey Mouse. To je kódové heslo pro spatření hlodavce, a tak jsem nechala osmitunového Tyrannosaura rexe viset hlavou dolů na jediném špendlíku a upalovala bránit dětské ovoce a svou tajnou skrýš s hořkou čokoládou. Potraviny jsem hermeticky uzavřela do barevných dóziček, narovnala T-rexe a poklidně se oddávala připichování fotek žáčků na třídním pískovišti, kteří pomocí štětečků odkrývají obrovskou dinosauří kost. Chvíli nato vyběhla ze své kanceláře ředitelka, začala se intenzivně shánět po školníkovi a hned mi sdělila důvod – ředitelnou právě proběhla myš a schovala se za jejím velkým psacím stolem. Školní krysař myšáka bystře lokalizoval ve spleti počítačových kabelů a frajersky chytil do kelímku. O sto osmdesát pět centimetrů menší protivník z něj však neméně bystře zase vyskočil a lstivě se ukryl za těžkou knihovnou. V tu chvíli do místnosti napochodovala znechucená učitelka prvňáků a oznámila, že ve své učebně právě zahlédla dvě myši. Co se to dneska ve škole děje? To je tak neuvěřitelná souhra náhod, že to skoro vypadá, jako by u nás natáčeli film podle vítězného scénáře na téma Blbý a blbější 2!

O hodinu později byl k řídě na kobereček předveden malý trestanec z mé třídy, který se tento týden už potřetí provinil svévolným házením toaletních rolí do záchodu. A to má tatínka instalatéra! „Co by asi řekla tvoje maminka, kdybych ji teď požádala, ať škole koupí balík papíru?“ zeptala se přísně ředitelka a juniorského basketbalistu posadila na trestnou lavici. Nevěděla jsem, jestli víc litovat maminku, nebo ztenčené školní zásoby. Jak se ta doba ale najednou prudce změnila – ještě před měsícem by měl klučík průšvih, že ucpává mísu a ničí odpadní trubky, kdežto teď daleko víc hořekujeme nad vyplýtvaným bílým zlatem! Britské zásoby a davová panika z nedostatku jsou momentálně tak krizové, že by pro všechny bylo skoro lepší, kdyby hošík do záchodu spláchnul školní iPad.

Když jsem se krátce po této sportovní vsuvce vrátila ze sborovny, kde jsem si vařila kafe, zarazily mě dvě skutečnosti. Za prvé, že tam už malý záškodník neseděl, a za druhé, že všichni dospělí tak nějak divně postávali u rohové skříňky s finančními výpisy. Vysvětlili mi, že kolem trestance proběhla myška, takže byl poslán zpět do třídy a teď se pořádá další hon – dlouhoocasník totiž zalezl právě za onu finanční skříňku a strnule sedí v rohu. Místo činu a potenciální únikové cesty jsme bleskově obložili lepicími pastičkami. Byli jsme dokonce tak zoufalí a dychtiví myš chytit, že jsme s odpadkovými koši v rukou postávali u stěn skříně, protože co kdyby se Mickey Mouse náhodou rozhodl naše důmyslně rozestavěné pastičky přeskočit? Z vlastních bolestných zkušeností totiž naneštěstí vím, že přesně tohle malí hlodavci dokážou, neboť to jsou proklatě chytrá, rychlá a mrštná zvířátka. Myšák však tiše seděl a trpělivě vyčkával, až nás to přestane bavit, a to i když jsme těžkou skříňkou třásli a snažili se ho tak vyštvat ven. Nakonec to už recepční nevydržela, vyhrabala v matematickém kabinetu metrové pravítko, zajela s ním za nábytek a myš golfovým úderem ladně vystřelila ven, přímo na pastičku. Trefa do černého! Školník byl na obědě mimo budovu, a tak jsem se coby nebojácná česká venkovanka nesměle nabídla, že myš rychle a šetrně zabiju za branami školy. Přilepenou myš jsem vložila do igelitky, aby se mi nerozprskla po těle a oblečení, a pak ji jediným prudkým bouchnutím cihly poslala do věčných lovišť.

Jen co jsem si po operačním úkonu vydrhla ruce, přišla do kanceláře moje asistentka a se slovy „dárek z Disneylandu“ mi předala malou krabičku, v které cosi šramotilo. A tak jsem se znovu vydala vraždit, tentokrát za asistence dosyta najedeného krysařského školníka. Jeho pomoc spočívala v tom, že se mě zeptal, jak hodlám zvíře zlikvidovat, následně mě při popravě pobaveně pozoroval, a můj katův šleh posléze ocenil slovy: „Dobrá práce, sám bych to neudělal líp!“

Je to k nevíře, ale k večeru chytla uklízečka ve sborovně dalšího člena výletující rodinky Mickey Mousů, kteří si naši školu evidentně spletli s místem srazu pro hromadný zájezd do pařížského Disneylandu. Z hlodavců se mi po dnešku už značně zvedal žaludek a naskakovala jsem při každém sebemenším zvuku, ale zase je pravda, že jsem při tom všem přišla na zcela jiné myšlenky. Přesně tak, jak jsem si ráno tolik přála!

Má učitelská karanténa

23. březen 2020

Britský experiment s budováním stádní imunity se nezdařil a nekontrolovaný nárůst infekce vládu donutil přijmout evropský koncept sociální izolace. Před pár dny oznámil předseda vlády Boris Johnson uzavření všech škol a dnes večer vyhlásil národní lockdown. Splnil se mi tak tajný sen každého vyšťaveného učitele, který jsem až do této doby považovala za pouhou sci-fi, a sice učit děti bez dětí, a ještě k tomu z pohodlí domova. Ne tedy, že by školy byly zcela pod zámkem. Většina žáků je sice doma, ale učební ústavy dál zůstávají otevřené jako „hlídárna“ pro děti takzvaných klíčových pracovníků, tedy těch, kteří se aktivně podílejí na boji se zákeřným koronavirem – zdravotníci, lidé pracující v zásobování, přepravě a komunikaci, sociální pracovníci, právníci, novináři a učitelé. S kolegy si na základě Borisových optimistických výroků tipujeme, že doma pobudeme tak nějak do Velikonoc, pak se to všechno zklidní a navážeme tam, kde jsme přestali. Těch pár týdnů to děti budou muset bez frontální výuky nějak přežít a snad je to akademicky moc nepoznamená. Kdybych měla náš náhled na další vývoj pandemie parafrázovat slovy Jindřicha Krause z filmu Pelíšky, řekla bych: „Dávám koronaviru měsíc, maximálně dva!“

Kromě budování e-třídy doma ještě pečuju o vlastní dítka, devítiletou Petrušku a o necelých pět let starší Estherku. Mohla bych je sice jako klíčový pracovník poslat do školy, ale co kdyby tam od těch ostatních dětí z první linie něco chytly? Navíc už jsou velké, a tak si mohou psát úkoly samy, bez mé asistence. Odborníci radí dodržovat při domácí práci podobný rozvrh a režim, na který jsme zvyklí, a tak jsem připravila sebe na půl devátou a dětem oznámila, že v devět ráno budou nasnídané, oblečené a připravené začít se učit. Mladší zasedla úderem deváté, kdežto starší neměla ještě v 9.10 na stole ani pomůcky. To už jí zítra tolerovat nebudu, a pokud opět přijde do vyučování pozdě, nechám ji po škole. V 8.30 jsem poslala pár e-mailů, aby bylo vidět, že skutečně pracuju, a ne že se ještě válím v posteli, a s vyhrnutými rukávy jsem se nadšeně vrhla do výstavby třídy na platformě Google. Mám štěstí, že tento školní rok učím čtyř- až pětiletá prťata z přípravné třídy zvané Reception, takže nemusím vytvářet žádná složitá zadání. Víceméně se proto soustřeďuju jen na anglickou fonetiku, základní matematiku a plánování zábavně-vzdělávacích úkolů, které děti mohou dělat doma a bez velké pomoci rodičů.

Po hodině datlování jsem dostala hlad a rozbolelo mě sedací ústrojí, protože není zvyklé tak dlouho sedět. Dávala jsem si proto pozor, abych měla dostatek pohybu, takže při věšení prádla jsem do pračky běhala pro každou vypranou ponožku a představovala si, že se pohybuju mezi třídou a stávkující tiskárnou na druhé straně školy. Na závěr jsem ještě udělala několik dřepů, napodobujících ládování papíru do nenasytné tiskárny, a do pračky stejně jako do kopírky párkrát kopla, abych ji povzbudila k lepším výkonům.

Oběd se krásně vyřešil ohřátím zbytků číny z nedělní narozeninové večeře; prozíravě jsem už v den Páně potomkům připomněla obvyklou rodinnou zásadu, že druhý den budou mít k obědu to, co si schovají z masivní porce připravené skvělým panem Linem – učíme se tak šetřit potravinami a zároveň nejíst nezdravě velké porce. A hlavně se mi taky jako obvykle nechtělo vařit. Po zbytek týdne už ale budu muset zastávat i funkci školní jídelny, z čehož jsem neskutečně odvařená. 

„Koukej, mami, líbí se ti moje nová prostírka?“ ukázala při obědě Petruška na vymalovanou papírovou kuchyňskou utěrku, kterou si dala pod talíř místo obvyklé pevné podložky s motivy staré Prahy. Kreativitu jsem ocenila, nicméně jsem byla nucena zkazit jí radost připomínkou, že vyspělá země G8 už pár týdnů nemá základní potraviny ani toaletní papír, a tudíž budeme muset začít šetřit i s papírovými utěrkami. Co kdyby na ně náhodou taky muselo dojít? Z podobného důvodu jsem ostatně už na začátku března vydala zákaz používání ubrousků při stolování.

„Co byste si tak dali v týdnu k obědu?“ nasadila jsem úsměv na tvář ve snaze změnit ponuré konverzační téma.

„Něco dobrého,“ odpověděla starší Estherka. 

„To není příliš konkrétní odpověď,“ zamračila jsem se. Vařit pro děti zmlsané luxusem a nadbytkem není jednoduché ani v době hojnosti, natož když jsou do poslední konzervy vybrakované regály. To není pohodička jako s manželem, který je ze svého nigerijského dětství zvyklý zbaštit cokoli; jak mi totiž jednou vysvětlil, když jsem se divila, že dokáže jíst pořád dokola to samé k snídani, obědu i večeři a nikdy při jídle nemluví: „Když se doprostřed stolu postaví plný hrnec, tak poděkuješ Bohu, neplýtváš čas tlacháním a rychle to do sebe soukáš, protože kdo zaváhá, nežere!“

Kreativní mladší dcera se zeptala, jestli máme rýži (máme), a pak navrhla, že by stačilo ji uvařit a každý ať si do ní přidá, co bude chtít. „Nebo můžeš udělat smaženou rýži s vejcem, to je dobré,“ navrhla ta starší, zřejmě inspirovaná dnešní čínou. Připomněla jsem, že nemáme vejce, protože ty už jsou nějakou dobu taky podpultovým zbožím, a v osmimilionovém hlavním městě království se nedají sehnat. Co konkrétně zítra uvařit, však nikdo nenavrhl. Jedno je však jisté – rýže s vajíčkem to určitě nebude.

Po obědě jsem dál budovala virtuální učebnu, a i když mi moji třídní bobíšci chyběli, užívala jsem si, že nemusím každé dvě minuty odbíhat od čtení a psaní a řešit, že jeden chlapeček sebral druhému vláček, třetí rozbíjí čtvrtému věž z kostek, nebo ještě hůře, že pátý pro zábavu hází do záchodu role toaleťáku. Zato ale s pláčem přišla mladší dcerka čtvrťačka s tím, že má pár úkolů, kterým nerozumí, a potřebovala by pomoct. Slovem pár přitom myslela několik stran matematických cvičení a asi třetinu úkolů z angličtiny. S neporozuměním zadání nebyla sama, ale odolala jsem pokušení poslat ji za dcerou starší. Ta má taky svoje úkoly, a já jsem přece učitelka! S příslovečnými určeními času a způsobu mi po deseti minutách zápasu nakonec pomohl kolega Google. S matikou to bylo horší, protože mě z toho množství čísel a písmenek přecházel zrak a netušila jsem, jak provést požadovanou „výměnu“. Znovu jsem také zapřemýšlela, proč se vlastně počítá s písmenky, když máme k dispozici tolik čísel, a posléze potupně napsala Petruščině učitelce s prosbou o pomoc. Příklad pro čtvrtou třídu jsem tedy sice nevyřešila, ale zase se mohu radovat, že jinak dokážu naučit čtyřleté děti číst a psát, znám zpaměti recept na domácí modelínu a z fleku dokážu vymyslet několik různých vzdělávacích aktivit s knoflíky!

Upéct, vyklidit, vycídit, vybílit!

30. březen 2020

O víkendu se ochladilo a zatáhlo, takže se mi nechtělo ani na tu jedinou zdravotní procházku v místě bydliště, kterou máme povolenou, a rozhodla jsem se zůstat doma. Ještě nedávno bych byla považovaná za lemru, ale v dnešní době se domácím vším říká zodpovědní občané, kteří v bezpečí domova zachraňují životy a  ulehčují zdravotnímu systému. Měla jsem však chuť se po týdnu sezení věnovat něčemu, za  co mi poděkuje i náš příbytek a nábytek, takže nebudu jen lenošivý dobytek. Na základě rad zkušených karanténíků z ostatních národů – zejména čeští kutilové jsou velice inspirativní – jsem se proto dala do drobných domácích úprav a oprav. S radostí nyní oznamuji, že nám po dlouhé době přestal vrzat, hýkat a sténat bezpečnostní protipožární zavírač dveří v dětském pokoji a že jsem konečně vyměnila zářivku nad zrcadlem v koupelně.

Další disciplínou domácí zvelebovací olympiády bylo mytí dveří u všech místností. Ke své velké nelibosti jsme po předchozích majitelích zdědili nepraktické okrasné dveře se spoustou vyřezávaných čtverečků, a ještě k tomu v bílém provedení. Skutečně dobře očistit hned šestery dveře tedy není záležitostí několika minut strávených s ometákem, a činnost se proto běžně odkládala na „až bude víc času“. Toho je tentokrát víc než dost, takže tuto výmluvu už používat nelze, a hloubková psychologická sonda jasně ukazuje, že co se úklidu domácnosti týče, není největším nepřítelem nedostatek času, ale vůle. Do odporné dveřní práce jsem povolala i děti, protože za prvé doma taky dělají svinec, za druhé proč bych se měla dřít sama, a za třetí se to musí naučit, i když jsou přesvědčené, že jednou budou strašně bohaté a budou mít služku. Tím jsem argumentovala jako malá i já a maminka mi na to vždy moudře odpověděla, že právě proto musím vědět, jak se to dělá, abych jí uměla poručit. Díky vydatné, byť neochotné dětské pomoci mi zbyla ještě troška energie, a tu jsem věnovala vydrbání vany a důkladnému vyleštění zrcadla. To byl v kombinaci s opravenou zářivkou naprostý propadák, protože to, co na mě ze zrcadla vykouklo, mě velmi polekalo. Možná bych si mohla po týdnu umýt vlasy a trochu se zvelebit.

Po úklidovém maratonu mi samozřejmě vyhládlo, a tak jsem v rámci nácviku na blížící se Velikonoce upekla beránka, neboť včera zavezli vejce (volejte sláva a tři dny se radujte!). Za to mi možná nepoděkují zipy u kalhot, ale už týden všichni s výjimkou manžela, který nasazuje krk na dráze, nosíme buď tepláky nebo pyžamo, takže můžu nářky zipů s klidem ignorovat. Rodina byla nadšená a piškotové jehně ocenila daleko víc než lesknoucí se zrcadlo a čisté dveře, už proto, že vyleštěného zrcadla si nikdo nevšiml.

V neděli jsem vstala za kuropění, připojila se na online bohoslužbu a do rytmu kytarových chvalozpěvů vyvalila barel s deseti litry bílé barvy, štětce, válečky a lepicí pásku. Během kázání jsem zahalila obývák do starých prostěradel a fólií a pak jsme s Estherkou až do pěti večer malovaly stěny obýváku. Na to, že londýnské byty jsou v podstatě jen o něco větší králíkárny, to zabralo dost času. Po dalších dvou hodinách úklidu a vracení věcí na původní místo (proč jen máme tolik knih?) jsem v horké vaně přemýšlela, jak jsem kdysi dokázala vymalovat celý náš tehdejší byt, když jsem ještě k tomu byla těhotná a měla doma energické čtyřleté dítě.

Nikdy jsem proto neměla takovou radost z práce z domova jako tohle pondělí: Záda namožená, nohy bolavé, ruce vytahané až ke kolenům, dlaně popraskané, oči rudé, nosní sliznice podrážděná, v ústech sucho, hlas vichřice podoba. Jestli mi sobotní pohled do zrcadla přišel děsivý, ten dnešní nabyl meziplanetárních rozměrů. Odpoledne jsme opět zůstali doma. Ne ze zodpovědnosti nebo abych dál zvelebovala náš byt, ale jednoduše proto, že jsem se po akčním víkendu stráveném v Los Obývákos nemohla ani pohnout!

Definice optimismu: Nikdy není tak zle, aby nemohlo být ještě hůř!

9. duben 2020

V Anglii začaly dvoutýdenní velikonoční prázdniny. Od dosavadního koronavirového školního roku se liší jen tím, že nevstávám se slepicemi, abych cizím dětem a hlavně jejich rodičům naložila úkoly, a cizí učitelky zase nepřidělávají práci mně. Mohu proto na internetu se zájmem pozorovat, jak lidé využívají získaný čas k osobnímu rozvoji, rodinným hrám, pečení, sportu, ručním pracím či procvičování hry na hudební nástroj. (Nezlobila bych se ovšem, kdyby naše sousedka nebrala tu kytaru a zpěv tak strašně svědomitě a od plic.) Ale i největší akčňáci, kteří na sociálních médiích s úsměvem prezentují dokonalý domácí chléb, někdy zakouší chvíle krize spojené s odnětím svobody, ztrátou starého života a nejistotou z budoucnosti blízké i vzdálené. My introverti máme asi výhodu, ale jsou chvíle, kdy už mi to celé maximálně leze na mozek, především když je hezky a nemůžeme ven. Bydlíme v malé bytovce bez zahrádky a bez balkonu, příroda v Londýně nehrozí a i v parcích, jediných zelených plochách velkoměsta, je moře lidí, protože kam taky jinam chodit? Navíc tam máme dovoleno jen se procházet, běhat, jezdit na kole nebo jinak „cvičit“, ale nesmíme sebou fláknout na deku a rochnit se s knihou, jak to běžně dělají lidi s domy se zahradou. (Jako by obracení stránek případně sebe z boku na bok nebylo aktivním pohybem!) A jestli se v parcích nepřestanou nezodpovědní jedinci scházet s kamarády, dostaneme zaracha i na ty nudné procházky.

Největším vzrušením dnešních dnů je tak v podstatě nákup potravin. Jsou lidi, kteří nakupování nenávidí. Mně dřív nevadilo a šeredně se mi stýská po dobách, kdy jsem se večer po práci zastavila v našem malém Coopu, abych se podívala, jestli nemají zlevněné nějaké lahůdky s končícím datem spotřeby, nebo si tam naopak ráno koupila cestou do školy čokoládový croissant ke snídani. Teď je však nákup téměř bojová operace: Nejdřív je nutné zvolit správnou dobu. Nesmí to být ani moc brzy, kdy je tam moc lidí, ale ani příliš pozdě, protože to už zase není co kupovat. Poté je třeba na sebe vzít ochranný oblek, to jest roušku, rukavice a oblečení, které se dá prát na vysokou teplotu. Následně ve dvoumetrových rozestupech (přesně vyznačených značkami) vystát půlhodinovou frontu na vstup, omydlit si ruce pálivou dezinfekcí a ještě v krámu rychle vymyslet, čím nahradit věci, které nemají. Všude vládne jednosměrný provoz, takže když v zadní části prodejny zjistím, že jsem vepředu zapomněla hodit do košíku jablka, nejdu jako dříve prostě deset metrů zpátky, ale následuju šipky na podlaze. Urazím tak sice kilometr navíc, ale zato nikomu nestanu tváří v tvář, a snižuji tak riziko infekce. Po návratu už nestačí jako dřív umýt si ruce a převléct se, ale je třeba oblečení, v němž jsem se odvážila vyjít mezi potenciálně zacovidované lidi, okamžitě vyprat, vyvařit roušku a antibakteriálním ubrouskem otřít všechno donesené zboží, aby se nekontaminoval zbytek bytu.

To všechno ovšem není nic v porovnání s hrozivou nejistotou z budoucnosti. Jak dlouho to ještě bude trvat? Když jsme kdysi byli kempovat a šest dnů ze sedmi pršelo, bylo to náročné, ale věděla jsem, že každým dnem jsem blíže návratu do normálu a civilizace. Ale kdy skončí tohle? Už teď je jasné, že po Velikonocích, jak jsme se ještě koncem března bláhově domnívali, to nebude. Tuhle někdo ve zprávách říkal, že by se to mohlo táhnout snad ještě v květnu a červnu! To je strašná představa. Vrátíme se vlastně do léta ještě do školy? Kdy zase uvidíme svou rodinu a kamarády? Dostaneme se o prázdninách do Čech? Pojedeme na dovolenou? Hned po Vánocích jsme si objednali poznávací zájezd na jih Itálie, a kdykoli mi bylo v lednu či únoru těžko, listovala jsem si průvodcem a představovala si, že jsem v římském Koloseu či na Istrii. Zatím se ale spíš vidím zavřená ve svém londýnském kotci s tím, že mojí nejexotičtější destinací bude dva kilometry vzdálený Lidl.

Současná epidemiologická situace totiž není ani trochu růžová – Británie má téměř čtyřicet tisíc nakažených a skoro pět tisíc osob už nákaze podlehlo. Londýnské výstaviště ExCel proměnila armáda během několika dnů v provizorní nemocnici s kapacitou čtyři tisíce lůžek a vlastní márnicí. Koronavirem se nakazil i následník trůnu princ Charles. Premiér Boris Johnson je s covidem na jipce a vládou dočasně pověřil svého zástupce. Paprskem světla v tichu tíživé temnoty byl však královnin mimořádný projev k národu, který Británii přikoval k televizním obrazovkám a vyvolal hrdost i dojetí. To, že se Alžběta II. objevila před kamerou, bylo neobvyklé samo o sobě; během šedesáti osmi let své vlády tak učinila s výjimkou tradičních vánočních projevů jen čtyřikrát. V proslovu poděkovala všem, kdo s virem aktivně bojují, a vzpomněla i nedávný „potlesk hrdinům“, kdy snad každý Brit vyšel před své domovní dveře či na balkon a tleskáním, bušením vařečkou do hrnce a jásavým pokřikem vzdával hold zdravotnímu personálu. Tato náhodně vzniklá iniciativa stmelila zemi v duchu „ač vzdáleni, přece blízko“, a podle královny ukázala sílu britského národního ducha. V souvislosti s oddělením připomněla panovnice i těžký válečný rok 1940, kdy bylo během bitvy o Británii z velkých měst evakuováno přes 800 000 dětí: „Dnes mnoho lidí opět pociťuje bolest kvůli odloučení od těch, které mají rádi. A nyní, stejně jako tehdy, hluboko v duši víme, že je to správná věc. Společně bojujeme s nemocí a chci vás ujistit, že pokud zůstaneme jednotní a rozhodní, pak nad ní zvítězíme. Potěšujme se vědomím, že i když nás možná ještě čekají těžkosti, přijdou lepší dny. Zase budeme se svými přáteli. Zase budeme se svými rodinami. Zase se budeme setkávat.“

Přesně tohle jsme potřebovali slyšet! Ono je důležité si připustit, že toho někdy máme plné kecky, ale zároveň je třeba se tomu pokud možno nepoddávat. Tuhle jsem měla krizi, kdy jsem se ve všem plácala, užírala se, litovala a nevěděla, co se sebou. K dovršení všeho jsem do sebe zcela nerozumně tlačila čokoládu, místo abych si rozumně dala ovoce a trochu si zacvičila, takže jsem ještě měla děsné výčitky. Až večer mě pak nakopl příspěvek jedné zdravotní sestry, který někdo sdílel na internetu. Psala tam, že je sice těžké být zavřený sám doma, ale ještě těžší je sám ležet na jipce. Je smutné nevidět svou rodinu, ale ještě smutnější je někomu oznamovat, že jejich blízký už se domů nikdy nevrátí. Pobrečela jsem si u toho, znovu se pomodlila za všechny úžasné a statečné zdravotníky i nemocné a uvědomila si, že i v této těžké době mám pořád víc důvodů k radosti než ke smutku. A že můj život je vlastně pořád krásný, i když jinak než předtím, a že věta „nikdy není tak zle, aby nemohlo být ještě hůř“ je vlastně vrcholem optimismu. A tak jsem se rozhodla, že úsměvu a radosti ze života půjdu trochu naproti, a pustila si skvělou českou komedii Slunce, seno, jahody a svým školním dětem při ní háčkovala velikonoční košíčky. Nevím sice, kdy jim je budu moc předat a jestli ta čokoládová vajíčka, která jsem koupila už v únoru, budou v té době ještě jedlá. Ale ten most překročíme, až k němu dojdeme. A už teď se těším, jak hned zítra ráno zadělám na jidášky, protože předevčírem se stal první velikonoční zázrak – v polském obchodě jsem po měsíci sehnala čtvrtkilovou kostku droždí!

Stoletý stařík, který (náhodou) vybral miliony pro charitu

16. duben 2020

Na konci dubna oslaví válečný veterán kapitán Tom Moore své sté narozeniny. A to už je pořádný důvod k obrovské oslavě! Ta ale pochopitelně nebude, protože řádí korona a s nikým se nesmíme stýkat, a tak oslavence napadlo využít své velké kulatiny k benefiční akci, která vytěží prostředky pro charitu národního zdravotního systému NHS. „Tihle současní hrdinové si zaslouží každou penci,“ pravil Moore, který tak chtěl zdravotníkům poděkovat za jejich výbornou péči při nedávném léčení rakoviny a zlomené kyčle. Usoudil totiž, že ani v jeho věku není pozdě na to něco praktického podniknout, a jak říká staré české přísloví, halíře jsou talíře.

V Anglii se na charitu často vybírají peníze skrze „sponzorování“ nějakého amatérského sportovního výkonu, přičemž nejpopulárnější je běh na delší úsek, zejména maraton či půlmaraton. Kapitán Moore, který za druhé světové války sloužil v Indii a Barmě, už ale chodí jen velmi špatně, a navíc s chodítkem, a nějaké běhání tedy vůbec nepřipadá v úvahu. Rozhodl se však, že do svých stých narozenin stokrát obejde za pomoci chodicího aparátu svou zahradu, která měří dvacet pět metrů. Spolu s dcerou založil nadační fond a za cíl si stanovil získat £1000 (asi 30 000 Kč). To je hodně peněz – moje kolegyně běžela před pár lety pro charitu maraton a tisíc liber dávala horko těžko dohromady několik týdnů, a to má spoustu známých a ani nebyla krize.

10. duben

Tom Moore nevěřil vlastním očím, když se litr liber na účet nalil během jediného dne! Kapitán Tom, jak se mu začalo říkat, zvýšil cílovou částku na odvážných sto tisíc liber (tři miliony korun); když už je člověku jednou za život sto let, tak proč z toho nevytěžit maximum?

11. duben

Vybráno £100 000! Zkusíme nakrojit čtvrt melounu?

12. duben

Kapitán Tom byl pozván do rádia BBC 2 a díky zvýšenému zájmu médií a obyvatel se skutečně vybralo £250 000. Každý teď chce zdravotnímu personálu ukázat svou vděčnost, a téměř stoletý válečný hrdina je pro Británii příkladem a inspirací. Cílová částka je dneškem navýšena na půl milionu anglických liber.

13. duben

Britská veřejnost i napotřetí překonala sama sebe a rovnou shromáždila celý milion. Tomova dcera se svěřila, že když to tatínkovi oznámila, nastalo užaslé ticho.

14. duben

Poté, co jsem na internetu zahlédla článek o tomto inspirativním muži, vyhledala jsem ze zvědavosti jeho stránku. Jaké bylo mé překvapení, když jsem tam místo jednoho milionu liber viděla miliony hned tři, a peníze mi dál doslova rostly před očima – během dvaceti minut tam přibylo osmdesát tisíc liber, což je přes dva miliony českých korun! Takové finanční přívaly znám jen z přímých přenosů benefičních koncertů organizovaných veřejnoprávní televizí, a bylo neuvěřitelné to pozorovat. Jednu chvíli se prý na webovku přihlásilo devadesát tisíc lidí a hrozilo, že spadne!

16. duben

K včerejšímu středečnímu ránu (15. 4.) darovalo víc než půl milionu lidí £5 000 000, a když jsem večer začínala tuto kapitolku psát, už tam bylo sedm mega. Po hodině přibyl další meloun, a než jsem šla v jedenáct spát, chlubil se transparentní účet částkou devět a půl milionu liber. Dneska ráno už konto čítalo úctyhodných £12 345 868 (přes 370milionů korun), a to znamená, že cílový výtěžek byl převýšen o 2371 %. Naprosto neuvěřitelné! Možná že když kapitán Tom tuhle akci začínal, i ta původní tisícovka mu přišla neskutečně vysoká, a třeba doufal, že se vybere aspoň stovka. Taky je ale docela možné, že pochyboval, zda to celé má vůbec smysl dělat a jestli někoho bude zajímat jakýsi zapomenutý děda na zapadlém anglickém venkově. Každý má dnes přece svých starostí dost, spousta lidí čelí finanční tísni, navíc doba přeje hlavně mladým a zcela nemoudře se spatra dívá na starší generaci. Představuju si, že si ale Tom třeba řekl, že je pořád lepší udělat něco než nic, i kdyby z toho bylo jen pár korun. Někdy se nám totiž může zdát, že potřeby světa jsou příliš velké na to, aby náš malý dar (služba, práce, laskavost, úsměv) něco změnil, ale je to jak s pověstným kamínkem, který hodíme do vody – nikdy nevíme, kam až dosáhnou kruhy, které jeho dopad na hladinu způsobí. I na malé zahradě nebo doma u počítače lze pár kroky či kliknutím myši změnit svět k lepšímu. Nevěříte? Zeptejte se kapitána Toma!  

Dovětek aneb Nikdy nepůjdeš sám

30. dubna 2020 se novodobý superhrdina Tom Moore, jehož jméno se v těch dnech skloňovalo ve všech domácnostech Velké Británie, dožil sta let. Ten den ušel, respektive ušoural, poslední dvacetipětimetrový úsek své zahrádkové výzvy a na konto charity NHS se připsala konečná částka £32,79 milionu liber (téměř miliarda českých korun). Kvůli covidovým restrikcím sfoukl kapitán Tom sto svíček na dortu jen před zraky své dcery, ale zato spolu s miliony diváků BBC sledoval přelet dvou vojenských letounů, které mu přiletěly pogratulovat a poděkovat. Letouny Hurricane a Spitfire se používají i při slavnostních přeletech Buckinghamského paláce na oslavu královniných oficiálních narozenin, od které dostal stejně jako každý stoletý občan pohlednicovou gratulaci. Kromě pozdravu od hlavy státu se dočkal ještě sto padesáti tisíc dalších narozeninových přání od svých nadšených fanoušků (chudák pošťák!).

Nejslavnější britský chodec rovněž nazpíval spolu se zpěvákem Michaelem Ballem duet sinatrovské písně „Nikdy nepůjdeš sám“, a stal se tak nejstarším zpěvákem britské historie, jehož píseň se dostala na první místo hitparád. V červenci, kdy se restrikce uvolnily, byl Tom na windsorském zámku pasován Jejím Veličenstvem do rytířského stavu a v prosinci získal prestižní Cenu BBC Helen Rollason – Sportovní osobnost roku. To je ocenění, které dostávají za vynikající sportovní výkon jedinci, kteří čelili mimořádným těžkostem.

Tom Moore zemřel v únoru 2021, kdy byl s pneumonií převezen do nemocnice a následně byl pozitivně testován na covid. Byl pochován s vojenskými poctami, a přestože se obřadu podle tehdejších covidových restrikcí mohlo zúčastnit pouze osm lidí, nešel na této poslední cestě sám, neboť pohřeb vysílala státní televize. Takové pocty se téhož roku dostalo jen manželu královny Alžběty princi Philipovi, jenž zemřel dva měsíce před svými stými narozeninami.