Storočí

LIGHTLARK

Copyright © 2022 by Alex Aster

All rights reserved.

Translation © Zuzana Halamíčková, 2023

ISBN 978-80-242-9566-4

Obsah

- KAPITOLA PRVNÍ

- KAPITOLA DRUHÁ

- KAPITOLA TŘETÍ

- KAPITOLA ČTVRTÁ

- KAPITOLA PÁTÁ

- KAPITOLA ŠESTÁ

- KAPITOLA SEDMÁ

- KAPITOLA OSMÁ

- KAPITOLA DEVÁTÁ

- KAPITOLA DESÁTÁ

- KAPITOLA JEDENÁCTÁ

- KAPITOLA DVANÁCTÁ

- KAPITOLA TŘINÁCTÁ

- KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

- KAPITOLA PATNÁCTÁ

- KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

- KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

- KAPITOLA OSMNÁCTÁ

- KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA PADESÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ ŠESTÁ

Rronovi. Příběh naší lásky bych při vší snaze napsat nedokázala.

KAPITOLA PRVNÍ

ISLA

Isla Crownová se často propadala hvězdnými loužemi na vzdálená místa. Pokaždé bez dovolení a podle všeho vždycky v tu nejhorší možnou chvíli.

I po pěti letech jí při tomto způsobu cestování ještě pořád praštěly kosti. Pevně svírala svou hvězdnou hůlku, dech zašpuntovaný v hrudi jako ty vzácné parfémy na toaletním stolku. Skleněný pokoj se točil a útržky barev se slévaly, dokud ji gravitace konečně nepřipíchla k zemi jako vlákénko volně se vznášející ve vesmíru.

A než se rozletěly dveře, měla už hůlku bezpečně zasunutou pod šaty podél páteře.

„Co to máte s vlasy?“ vyjekla Poppy tak hlasitě, že hned za ní vrazila do pokoje Terra, až se jí rozchřestily všechny ty nože a meče, které se jí houpaly u pasu.

Vlasy byly to poslední, co teď Islu trápilo, ačkoli nepochybovala o tom, že její hlava musí připomínat klubko hadů. Když se svou hvězdnou hůlkou cestovala mezi novými říšemi, obvykle se přitom rozpletly dokonce i Poppyiny nejpevnější copy a drdoly – vlastně takový nečekaný bonus.

Isla nepředstírala, že umí s tou pomůckou kdovíjak dobře zacházet. Ze začátku se tou hvězdnou louží propadala na nečekaná místa. Do zasněžených vesnic v nové říši Měsíčňanů. Na vzdušné oslavy k Nebesanům. I do několika krajů, které dosud neosídlila ani jedna z šesti říší. Postupně se naučila vracet na místa, která už navštívila. Víc toho však neuměla. Jediné, čím si byla jistá, bylo to, že jí tahle podivuhodná věcička nějakým způsobem umožňuje urazit za pár vteřin stovky kilometrů.

Terra si povzdechla a spustila ruku z jílce meče. „Poppy, vždyť je to jen pár uvolněných pramínků.“

Poppy si jí nevšímala a hrnula se k Isle. Kartáč a lahvičku sirupovitého olejíčku z listů vytasila stejně plynulým pohybem, jakým Terra Islu už před lety naučila tasit zbraně. Isla se na svou bojovou mistryni zazubila přes Poppyino rameno a vzápětí vyjekla, když jí lektorka šarmu vyškubla z vlasů pinetky. Poppy vrtěla hlavou. „Musím to celé znovu zaplést,“ stěžovala si skrz sevřené rty, mezi něž si strčila pinetky. „Nechám vás hodinu o samotě a máte hlavu jak vrabčí hnízdo. Pro všechno na světě, ptáčátko moje, jak se vám podařilo takhle se zřídit ve vlastním pokoji?“

Ve vlastním pokoji? Vždyť to ani nebyl pokoj. Jednalo se o prosklenou kouli, pozůstatek skleníku, který tu kdysi stával. Tabule však byly zamalované a okna se už nedala otevírat. Dveře tu zůstaly jediné.

Byla jako to ptáčátko, přesně jak jí Poppy, a občas i Terra říkaly.

Ptáček zavřený v kleci.

Isla pokrčila rameny. „Trochu jsem cvičila s mečem.“ Neměla jinou rodinu než Poppy a Terru – a to vlastně vůbec nebyly její příbuzné. Její pokrevní příbuzní byli všichni dávno mrtví. O hvězdné hůlce však neměly tušení ani ty dvě. Kdyby se o ní dozvěděly, nikdy by jí nedovolily ji používat. A přitom představovala jediný klíč z té ptačí klece.

Isla v ní nebyla zamčená jen pro vlastní bezpečí, ale i kvůli bezpečí všech ostatních.

Terra si ji změřila podezřívavým pohledem, ale pak přejela zrakem ke zdi. Visely tam tucty nablýskaných zbraní, málem jako zrcadlo. „Škoda že si žádný z nich nemůžete vzít s sebou,“ povzdechla si a přejela prstem po čepelích. Všechny je Isle dala právě Terra. Pocházely z hradní zbrojnice a Isla si je postupně vysloužila, kdykoli si osvojila nějakou novou dovednost.

Poppy se ušklíbla. „Zrovna s tímhle pravidlem Storočí docela souhlasím. Ostatní říše si o nás už tak nemyslí nic dobrého a nechat ji to potvrdit je to poslední, co bychom potřebovali.“

Isle se v břiše nervozitou rozvířila úplná vichřice poletujícího listí, ale přinutila se k úsměvu, protože si ji chtěla udobřit. Její opatrovnice jí pořád vyčítala, že se málo usmívá. Isla se dosud nesetkala s mnoha lidmi, ale ty, které znala, měla přečtené. Stačilo odhalit jejich motivaci. Každý po něčem touží. A některé věci se poskytují snáz než jiné. Úsměv učitelce, která svou svěřenkyni už skoro dvě desetiletí učí dobrým způsobům. Kompliment ženě, která si nade všechno cení své krásy. „Poppy, jste překrásná, jenomže všechno to, co si o nás ostatní myslí, je pravda. Jsme zrůdy.“

Poppy jí do vlasů zastrčila poslední pinetku, povzdechla si a významně pronesla: „Vy ale žádná zrůda nejste.“

Byla to láskyplná slova, ale Islu přesto zaplavil děs.

„Už jsou připravení,“ oznámila Terra a popošla k toaletnímu stolku. Isla ji sledovala v zrcadle, po krajích zastřeném věkem. „A vy?“

Ne. Na to se přece nikdy nemůže cítit připravená. Storočí mělo mnoho aspektů. Byla to hra. Šance zrušit všechny ty kletby, které šestici říší trápily. Příležitost získat nesmírnou moc. Setkání šesti vládců. Sto dní na zakletém souostroví, jež se objevuje jen jednou za sto let. A pro Islu…

Téměř jistá smrt.

Jsi připravená, Islo? vysmíval se jí krutý hlásek v hlavě.

Její strach mírnila jen zvědavost. Odjakživa chtěla víc… víc všeho. Víc zkušeností, víc míst, víc lidí.

Místo, kam se chystala vypravit, Světlozory, bylo z těch víc přímo utkáno. Isla se dřív protahovala uvolněnou okenní tabulí a chodívala do lesa, než na to její opatrovnice přišly a nechaly tabulku spravit. Právě tam narazila na stařenu, která na Světlozorách kdysi žila. Před tím prokletím tam žili všichni. Po něm odtamtud většina obyvatel utekla a v nastalém chaosu si založila nové říše. Příběhy té ženy byly jako ovoce ze stromu – lahodné a dostupné jen v omezeném množství. Vyprávěla jí o králích, kteří dokázali vzít do dlaní slunce, o bělovlasých ženách, jež dovedly roztančit moře, o hradech v oblacích a květinách, ve kterých pučela ryzí moc.

Jenomže to bylo před těmi kletbami.

Teď bylo souostroví jen stínem své někdejší podoby, navěky uvězněné v nekonečné bouři, takže mimo Storočí se tam nedalo cestovat nejen lodí, ale ani pomocí kouzel.

Jednou v noci Isla tu stařenu našla u paty stromu, schoulenou na boku. Mohla by si myslet, že jenom spí, jenomže její opálená pleť se proměnila v kůru a její žíly v popínavé rostliny. Přírodňané během svého života využívali sílu přírody a po smrti se navraceli do její náruče.

Jenomže skon téhle ženy nebyl přirozený. Sice už oslavila pětistovku, a navíc žila daleko od životadárné síly Světlozor, ale i tak zemřela předčasně. Její smrt byla jen první z mnoha.

A za všechny mohla Isla.

Terra svou otázku zopakovala. Její tmavozelené oči měly barvu listí. Šlo o stejný odstín, jako měl břečťan, který se po přírodňanském paláci popínal jako vše zakrývající kůže. A jaký měly i Isliny oči. „Jste připravená?“

Isla přikývla, ale když se natáhla pro korunu ležící před ní na stolku, třásly se jí ruce. Byla to jednoduchá zlatá obroučka zdobená zlatými pupeny, listy a syčícím hadem. Nasadila si ji na hlavu a dávala si přitom pozor na sponky, kterými měla sepnuté dlouhé tmavohnědé vlasy, aby jí nepadaly do obličeje.

„Vypadáte úžasně,“ rozplývala se Poppy. Isla si toho byla vědoma i bez jejího komplimentu. Krása byla jedním z přírodňanských darů – a zároveň představovala i jejich prokletí. Její matka kvůli té kletbě zemřela. A tím spíš Islu znervózňovalo, že je jí prý podobná. Poppy v zrcadle vyhledala její pohled a důrazně ji ujistila: „Ptáčátko moje, umíte toho dost. Jste lepší než kdokoli z nich.“

Kéž by to byla pravda.

Zachvátila ji panika. Co když své opatrovnice vidí naposledy? Co když se do svého pokoje už nikdy nevrátí? Instinktivně se po obou ženách natáhla, aby se jich ještě naposledy dotkla.

Terra ji však zpražila přísným pohledem, a tak si to rozmyslela.

Sentimentalita je sobecká, říkal ten pohled.

Během Storočí nepůjde o ni. Půjde o záchranu její říše. Jejího lidu.

A tak to němé pokárání přijala, napřímila se a pomalu vstala. Koruna ji tížila daleko víc, než odpovídalo její váze. „Vím, co mám dělat,“ ubezpečila je. Na Storočí se každý vládce vydával s nějakým plánem. Terra a Poppy jí ten její vtloukaly do hlavy už od dětství. „Budu se řídit vašimi pokyny.“

„To je dobře,“ kývla Terra. „Protože vy jste naše jediná naděje.“

Přírodňanský hrad sestával spíš z exteriérů než z interiérů. Chodby byly vlastně mosty. Stromy natahovaly paže do průchodů a větvičky se jí lehce zachytávaly o šaty jakoby na rozloučenou. Když s Poppy a Terrou v patách kráčela nekonečnými komnatami, do kterých nikdy nesměla vstoupit, kolem ní šustilo listí. Po zdech se plazila réva. Ptáci létali dovnitř a zase ven, jak se jim zachtělo. Chodbami se proháněl skučící vítr a nadouval jí plášť. Na počest své říše byla oblečená v zeleném. Látka jí obepínala žebra, pas a kolena a skládala se jí u nohou. Plášť byl ušitý z pavučinkové látky, tak průsvitné, že naprosto popírala tradiční, cudný účel tohoto oděvu. A právě tato volba materiálu její říši charakterizovala stejně výstižně jako zelená barva.

Přírodňané byli odjakživa hrdí na svá těla, svou krásu a své schopnosti. Žili nespoutaně, milovali bouřlivě a bojovali jako lvi.

Před pěti sty lety bylo všech šest říší (Hvězdná, Měsíční, Nebeská, Sluneční, Říše divočiny i Říše temnoty) zakleto a jejich přednosti se obrátily v jejich osobní prokletí. Všechny ty kletby byly strašlivé, ale každá jiným způsobem.

Přírodňany stihla kletba hned dvojitá. Způsobovala, že zabili každého, do koho se zamilovali, a k tomu se živili výhradně lidskými srdci. Proměnili se v ukrutně krásné zrůdy, které dovedly druhého svést jediným pohledem.

Od té doby už byly zabity tisíce jejich mužů i žen. Láska teď byla zapovězená. Bezohledná. Rodilo se čím dál méně dětí. A přitom tu odjakživa přicházelo na svět víc dcer než synů. Třebaže láska nabývá mnoha podob, když už byla pravidla porušena, častěji za to životem zaplatil muž, a jejich zmenšující se národ se tak postupně proměnil ve společenství, kde převládaly ženy válečnice. Obávané. Nenáviděné. A slabé, protože méně obyvatel znamenalo méně síly. Storočí představovalo jedinou šanci, jak ty kletby zrušit a znovu získat bývalou slávu, opět nabýt moc, kterou tak zoufale potřebovali. Jejich jedinou šancí byla Isla.

Jste naše jediná naděje…

Zaslechla je dřív, než je mohla spatřit. Zpívali prastará slova a místo na hudební nástroje se doprovázeli řinčením mečů. Všude kolem byla plně vystavována na odiv jejich nadvláda nad přírodou. Květiny se přelévaly z balkónů dolů do haly a zastavily se jí teprve u nohou. Množily se geometrickou řadou, záplava okvětních plátků se jí vzdouvala až ke kotníkům. Podle starých pověstí Přírodňané před tisíci lety dokázali vypěstovat les pouhou myšlenkou a máchnutím zápěstí stěhovat hory.

Za ty stovky let života v prokletí, daleko od síly prýštící z rodného souostroví, se jejich schopnosti smrskly natolik, že byly dobré leda tak pro zábavu na večírcích.

Isla opatrně kráčela po květech, až zdi hradu náhle skončily a před ní se objevily stovky jásajících Přírodňanů.

Stromy nad jejich hlavami byly obtěžkané třešněmi a bobulemi a také krvavě rudými květy, které dopadaly na shromážděné zástupy jako barevný déšť. Z lesa vycházela zvířata, mísila se do davu a usedala vedle svých společníků. Každý Přírodňan dovedl přírodu ovládat trochu jinak, ale často navazovali vztahy se zvířaty. Terra měla velikého pantera jménem Stín a komunikovala s ním stejně přirozeně jako s Islou. Poppy zase měla kolibříka, který jí s oblibou hnízdil ve vlasech.

Když Isla kývla na pozdrav, dav ztichl.

„Je mi ctí zastupovat na Storočí naši říši.“ Zrychlil se jí tep, pulzoval jí až v kostech jako buben. Přejížděla pohledem po shromážděných zástupech, po těch nádherných tvářích plných naděje. Někteří na sobě měli šaty z kousků látky protkávaných listy a šlahouny popínavých rostlin, jiní na sobě neměli vůbec nic, jenom meče zavěšené na zádech. Někteří byli nepochybně zrovna po jídle, na rtech jim ještě ulpívaly temně rudé skvrny. Isla měla co dělat, aby se při tom pohledu nezachvěla. Aby ji nezradil hlas, aby se nezakoktala a nezavdala ani na okamžik příčinu ke spekulacím, proč se jejich vládkyně tak často skrývá za silnými zdmi hradu. Proč k ní nesmějí sloužící. Snažila se nemyslet na to, kolik z nich asi slyšelo totéž prohlášení už před sto lety, z úst jiné panovnice, ani na to, kolik jich po té řadě nedávných úmrtí vlastně zbývá. Učinila slib, protože právě to od ní její lid očekával. Ubezpečení. Sílu. „Slibuji, že naše kletby jednou provždy zruším.“

Měli dobrý důvod k obavám. Islino selhání by je všechny odsoudilo nejméně na další století. Už čtyři Storočí se nevyvedla. Isla zaťala zuby a čekala, až jí pohlédnou přímo do duše a ona díky tomu pozná, co všechno je na ní špatně.

Ranní vzduch však prořízl jásot a čepele zdvižené vysoko nad hlavu. Z vrcholků stromů zaskřehotali ptáci. Zakvílel vítr a rozvířil listí. Isla, oblepená okvětními plátky, s úlevou sešla po schodech. Pod nohama jí rašily květy. Dav se rozestoupil a utvořil cestičku ke dvojici nejstarších stromů.

Jejich kořeny se vypínaly do vzduchu, proplétaly se a tvořily bránu kulatou jako zrcadlo. Za nimi čekal les, tak známý a bezpečný. Jenomže tam namířeno neměla. Isla polkla. Na tuto chvíli se připravovala celý život. Terra a Poppy jí stiskly ramena.

Prošla branou, která fungovala jenom jednou za sto let. V hlavě jí ještě zněl slib, který dala svým opatrovnicím: Budu se řídit vašimi pokyny.

A litovala, že lhala.

KAPITOLA DRUHÁ

SOUOSTROVÍ

Brána se za ní zavřela a jásot odumřel. Zůstal jen její roztřesený dech. Postoupila o krok kupředu a oslepilo ji světlo jasné jako tisíc umírajících hvězd a sluncí.

Zavrávorala. Natáhla se k ní nějaká paže, a pomohla jí nabýt rovnováhy.

„Otevřete oči,“ nařídil jí nějaký hlas, temný a ohromující jako půlnoc.

Isla si ani neuvědomovala, že je má zavřené. Mrkla, svět se zakymácel, ale pak se ustálil. Cestování tímhle portálem bylo daleko horší než její výpravy s hvězdnou hůlkou.

Tvář muže, který k ní shlížel, vypadala pobaveně. A připadala jí jaksi povědomá. Byl tak vysoký, že musela zaklonit hlavu, aby mu mohla pohlédnout do očí černých jako uhel. Vlasy se mu po bledém čele rozlévaly jako inkoust. Bezpochyby Temnoťan. Takže…

„Děkuji, Grimshawe,“ pronesla pevným hlasem. Rychle se napřímila a rozhlížela se kolem. Doufala, že si jejího zavrávorání nikdo nevšiml. Úplně slyšela, jak jí Terra a Poppy spílají, každá do jednoho ucha.

Nikdo jiný než Isla a ten Temnoťan však na útesu nebyl. Obrátila se a v hrdle jí uvízl tichý, dusivý zvuk. Stovky metrů pod jejíma nohama zuřilo moře a ona málem skončila mezi těmi rozeklanými skalami. Nechybělo mnoho a se všemi plány na záchranu jejího lidu by byl konec dřív, než Storočí vůbec začalo.

Vlastně s veškerými jejími plány.

„To by bylo nemilé,“ zazubil se vládce Říše temnot a na tváři se mu udělal dolíček. Do toho krutého, ostře řezaného obličeje se vůbec nehodil. „Říkejte mi Grime, Islo.“

Grim. Takové tvrdé, hrozivé jméno, a jak hrdě ho nosí, pomyslela si Isla. To jméno se však k němu hodilo. Za tím úsměvem jako by se skutečně skrývalo nějaké temné vrčení, sotva patrný stín, ze kterého se ve tmě mohl vyklubat netvor.

„My jsme se už někdy setkali?“ zeptala se. Ne kvůli tomu, že věděl, jak se jmenuje, to se dalo čekat. Ani proto, že její jméno vyslovil dokonale, všechny hlásky mu vyklouzly z úst hladce, jako když zasyčí had. Bylo v tom ještě něco jiného.

Úsměv pohasl. Na okamžik sklopil zrak. „Pokud bychom se někdy potkali, u jednoho setkání by nezůstalo.“

Isla cítila, jak pod jeho pohledem rudne. Když nepočítala těch pár vzácných, bedlivě střežených příležitostí a své tajné toulky do ostatních nových zemí za pomoci hvězdné hůlky, zatím s muži mnoho času nestrávila.

Už vůbec ne s muži, kteří vypadají jako on.

A už vůbec ne s muži, kterým zjevně nenaháněla hrůzu ani ona, ani kletba, jež její říši stihla.

Zamračila se. Měl by z ní přece mít nahnáno. Když se Přírodňankám zachtělo, dokázaly druhé přimět, aby je následovali tak urputně, že by kvůli nim klidně spadli z útesu. Dovedly druhé okouzlit tak, že tomu nedokázali vzdorovat. Nicméně během následujících sto dní, po dobu trvání Storočí, jsou takové věci zakázané. Temnoťan si nejspíš myslí, že je v bezpečí.

To se tedy plete.

Každé Storočí byla ohromná hra. Příležitost získat nedostižné schopnosti. Povídalo se, že ten, kdo proroctví naplní a kletby zruší, získá hlavní výhru: veškerou moc, která do nich byla vložena.

Snaží se ji snad tím flirtováním rozhodit?

Isla ho zpražila pohledem.

A Grim se zazubil od ucha k uchu.

Zajímavé.

Od onoho prokletí se Světlozory z neprostupné bouře vynořovaly jen jednou za sto let, a to pokaždé na sto dní. Vládci všech říší byli sezváni, aby přicestovali z nových zemí, kam se po útěku z ostrovů uchýlili, a pokusili se zrušit kletby, které svazovaly jednak jejich schopnosti, jednak souostroví samotné. Tedy vládcové všech říší s výjimkou Říše temnoty. Temnoťané dovedli zaklínat, takže je všichni podezřívali z toho, že ty dávné kletby mají na svědomí právě oni, třebaže to popírali. Tento rok už byl světlozorský král nejspíš zoufalý.

Zástupce Říše temnoty byl na Storočí přizván vůbec poprvé.

Grim ji znovu uchopil za paži, a než Isla stačila něco namítnout, jemně ji odsunul stranou. Vzápětí se ohromný znak na hraně útesu, který představoval všech šest říší, zlatě rozzářil a jako blesk z čistého nebe se přesně v místě, kde Isla před chviličkou stála, objevila další postava.

Bleděmodrý plášť chvíli s pleskáním vlál ve větru, než se usadil na holých, tmavých ramenou a svalnatých pažích. Muž měl obočí větší než oči a ostře řezanou bradu. Růžová ústa mu lemovaly perfektně upravené kraťoučké vousy. Azul, vládce Nebesanů. Jména vládců Isle její opatrovnice vtloukly do hlavy, jakmile se naučila mluvit. Azul i Grim byli oba velice staří, bylo jim přes pět set let. Žili už tenkrát, když k tomu prokletí došlo. Byly to živoucí legendy – ona jim nesahala ani po kotníky.

Ani ta staletí jim však zjevně nestačila, aby se spřátelili. Nebesan Grimovi stroze kývl na pozdrav a Grimův úsměv se změnil na potměšilý, ba až posměšný. Azul se obrátil k Isle, uklonil se a podal jí ruku.

„Je hezké mít na tomto Storočí novou přírodňanskou krev,“ poznamenal. Jeho jasné oči se setkaly s jejíma a pak se zahleděl na její prsty obsypané prsteny, do nichž byly zasazené drahokamy o velikosti žaludu. Lidé z ostatních říší sice na Přírodňany hleděli svrchu jako na divochy, ale jejich bohatství nemohl nikdo zpochybňovat. Nadvláda nad přírodou měla své výhody. „U všech oblaků, tak obrovský diamant vidím poprvé v životě.“

Pro Islu to byl prostě jen kámen. Pěkný, to jistě, ale nic, co se dá přehazovat lopatou, člověku nikdy nepřipadá nijak zvlášť pozoruhodné. Drahokamy vznikly, když přírodu ovládla mocná síla. Pod povrchem jejich nové říše se dlouhá staletí klubaly blýskavé kameny, až se nakonec prodraly na povrch, jako když ze země vyraší květ. Tam, odkud pocházela, bylo obtížné na nějaký drahokam nenarazit, třebaže to znala jenom z knížek, rozhodně ne z vlastní zkušenosti.

Nebo si to Poppy a Terra aspoň myslely.

Terra říkávala, že právě díky těm blýskavým kamenům mají stálý přísun srdcí. Na jejich území se vkrádali zloději z jiných zemí, bláhoví, troufalí a nestydatí, aby tam hledali diamanty.

Isla se usmála. Takže ten Nebesan má rád drahokamy. Ani nemrkla, prsten si stáhla a navlékla ho Azulovi na nejdelší prst. „Sluší vám mnohem víc než mně.“

Azul vypadal, jako by chtěl něco namítnout, ale neřekl nic.

Objevila se další postava a hladce je obešla, jako by cestování portálem bylo stejně přirozené jako vzdouvání přílivu. Obrátila se k Isle. Zamračený výraz jí byl zřejmě tak vlastní jako většině lidí úsměv. „Takže tohle je ta nová šelmička?“

Isle v hrudi zaplál vztek. V ostatních říších jejich bojovnice považovali za divé svůdkyně, šelmy, které k sobě vábí milence a pak si pochutnávají na jejich srdcích.

A Isla jim to vlastně nemohla mít za zlé. Protože to v podstatě byla pravda.

Jenomže Přírodňané byli mnohem víc. Nebo alespoň bývali. A ještě pořád být mohli.

Měla sice sto chutí odseknout něco, čeho by nejspíš litovala, jenomže si uvědomovala, že přesně o to té panovnici šlo. Snažila se Islu vyprovokovat, aby ostatním ukázala, že je jenom krvežíznivá zrůda. A tak se místo toho uklonila. „Jaká čest se s vámi setkat, Cleo,“ kývla uctivě na pozdrav. Cleo z nich byla nejstarší, dokonce starší než světlozorský král, který zároveň vládl všem Slunečňanům. Její věk byl v příkrém rozporu s její dokonale hladkou, mladistvou pletí. Třebaže většina vládců byla o několik set let starší než Isla, od pohledu všichni vypadali téměř stejně staří. Téměř.

Místo další urážky Cleo prostě vztyčila bradu a pohrdavě se ušklíbla na její zelené šaty, jako by se Isla na ostrov vypravila nahá. Ve srovnání s šaty, které na sobě měla Měsíčňanka, to tak i vypadalo. Její róba měla dlouhé rukávy připomínající mléčné paprsky měsíčního světla, výstřih jí sahal až k bradě a plášť jí zakrýval tři čtvrtiny těla. Kůži (tam, kde ji Isla mohla spatřit) měla Cleo tak bledou, že jí prosvítaly žíly, jako modré cestičky v bílém mramoru. Nejen že měla mnohem světlejší pleť než Isla, ale byla také daleko vyšší. Obličej měla dlouhý, ostré lícní kosti a brada tvořily úzký trojúhelník.

Znamení zaplálo naposled, na ostrov vstoupila dívka a lehce zavrávorala. Byla stříbrná jako hvězdy, od dlouhých, rovných, volně splývajících vlasů přes třpytivé šaty po rukavice, které jí sahaly až k loktům. Nesměle roztáhla srdčitou tvář do úsměvu a pak se napřímila. „Asi jsem dorazila jako poslední, že?“

Cleo neskrývala, že se jí ta dívka nezamlouvá. Vládkyně Hvězdné říše byla nová stejně jako Isla. Kletba, která stihla její říši, patřila mezi ty nejkrutější. Lidé se tam dožívali nanejvýš pětadvaceti let.

Isla jí vyšla vstříc a podala jí ruku. „Vy budete asi Celeste, že?“

Souhvězďanka se na ni zářivě usmála. „Těší mě, Islo.“

„Rád vás poznávám,“ pronesl Grim a uklonil se. Nejspíš si dělal legraci z té poklony, kterou předtím vysekl Azul.

Nebesan se na okamžik zarazil, ale pak Celeste podal ruku, na níž se teď třpytil Islin diamant. „Další nová krev. Z tohoto Storočí mám dobrý pocit.“

Cleo zdvihla obočí. „Tím líp pro ni,“ kývla směrem k Celeste. „Toho dalšího se už nezúčastní.“

Souhvězďanka vytřeštila oči a Měsíčňanka se prostě jen otočila na patě, až za ní zavlál její bílý plášť.

„Nemyslete si, že jste něco extra,“ mrkl na Celeste Azul. „Ona je takhle nepříjemná na všechny.“

Vládcové se vydali po stezce k paláci a Isle se rozbušilo srdce očekáváním. Dosud se tolik soustředila na ostatní panovníky, že ani pořádně nevnímala okolí. Po zbývající část století bylo souostroví uzavřené za bouřkovou stěnou. Teď se však obloha pročistila.

Světlozory byly zářivé a plné útesů, bílých jako sníh. Oparem prosvítaly zlatavé sluneční paprsky. Ostrov, na kterém se nacházeli, patřil mezi zdroje původní moci. Zdejší půda stále hučela energií a zpívala Isle svůdnou píseň beze slov. Cítila tu sílu na každém kroku, vdechovala ji s každým nádechem. Užívala si ostrova plnými, nenasytnými doušky, jako by to bylo víno. Toho se však nikdy nesměla ani dotknout. Bylo podobně návykové a nebezpečné.

Hlavou se jí míhalo všechno, co ji Poppy učila. Všechna ta fakta popsaná na papíře se jí teď zhmotnila před očima.

Před několika tisíci let byl ostrov rozdělen na několik částí a každé říši připadla jedna z nich. Krátce poté Temnoťané souostroví opustili a založili si vlastní říši. Přírodňané odsud odešli po těch kletbách. Zůstal jen Hvězdný ostrov pro Souhvězďany, Nebeský ostrov pro Nebesany, Měsíční ostrov pro Měsíčňany a Sluneční ostrov pro Slunečňany. A samozřejmě Hlavní ostrov, kde se scházívali zástupci všech říší. Právě tam se Storočí konalo.

A také se tam historicky nacházelo sídlo místních králů.

Hrad se tyčil opodál, posazený vysoko na útesu jako drahokam v koruně, a nebezpečně trčel nad moře. Byl tak obrovský, že by klidně mohl být městem sám o sobě. Což bylo jedině dobře, jelikož jeho hlavní obyvatel ho nemohl opustit.

Alespoň ne ve dne.

Isla na něj nejspíš zírala příliš okatě, protože Celeste po jejím boku si povzdychla. „Myslíte, že nás pozoruje?“ zeptala se tiše.

On. Vládce Slunečňanů a král celého souostroví. Poslední dosud žijící pravládce, kterému kolovala v žilách krev všech říší, jež tu stále sídlily. Mohl využívat kteroukoli ze čtyř místních magických sil.

A říkalo se, že je nesnesitelný.

Na Světlozorách i mimo ně láska nebyla jen tak. Když se do sebe dva lidé opravdu hluboce zamilovali, utvořilo se mezi nimi pouto, které milované osobě umožňovalo neomezený přístup ke schopnostem toho druhého. Mohli s tou mocí nakládat, jak se jim zlíbilo. Využít ji, odmítnout ji. Dokonce ji i ukrást.

Světlozorský král dobře věděl, kolik lidí po přístupu k jeho nekonečnému proudu moci touží, a tak byl nedůvěřivý. Paranoidní. Studený čumák. Isla se setkání s ním děsila. Zejména vzhledem k prvnímu bodu plánu, který pro ni zosnovaly Poppy a Terra.

Zírala na hrad a měla co dělat, aby sebou netrhla. Místo toho na chvíli odložila přívětivou masku a ukázala směrem k hradu neslušné gesto.

Hra byla oficiálně zahájena.

„To doufám.“

U bran hradu na ně čekaly davy. Souhvězďané. Měsíčňané. Nebesané.

Oné noci před pěti sty lety všech šest vládců zahynulo. Jejich moc a povinnosti přešly na jejich dědice a ti, s výjimkou nového krále, před ostrovní nestabilitou prchli a založili si nové říše stovky kilometrů od souostroví i od sebe navzájem.

Pár poddaných tu však zůstalo.

Isla se té prastaré Přírodňanky jednou ptala, proč by někdo chtěl dobrovolně přebývat v neustále zuřící bouři, do které byl ostrov zakletý.

Tomu souostroví pulzuje v žilách moc, vysvětlovala stařena. Světlozory nám prodlužují život a umožňují přístup k moci mnohem silnější, než je naše vlastní. A kromě toho jsou tam mnozí prostě doma.

Žádní Přírodňané tu však nezůstali. Od svého lidu se žádné pomoci nedočká.

Je na to sama.

„Tím se netrapte,“ ozval se posměšně hluboký hlas po jejím boku. „Ani já tu nemám zástupy oddaných fanoušků.“

Dav si Grima prohlížel se směsicí strachu a opovržení v očích. Isla si jejich reakcí bedlivě všímala. Grim vypadal jako oživlá noc, jeho oblečení působilo dojmem, jako by někdo utkal stín. Na Přírodňany tady na Světlozorách hleděli svrchu, ale Temnoťany podle všeho přímo nenáviděli. Poppy a Terra ji učily, že je na ostrově nikdy tak úplně nepřijali. Měli svou vlastní zemi, svou baštu, kterou spravovali už tisíce let.

A válka mezi Světlozorami a Říší temnoty tomu taky nepřidala.

Isla se mu do očí nepodívala, třebaže jeho pohled cítila po celém těle. Znervózňovalo ji to. Jako by jí kůže začala z nepochopitelných důvodů elektrizovat. „Nepochybuju o tom, že doma se vám dostává pozornosti víc než dost.“ Zdvořile se usmála na shromážděné zástupy, aby vyzkoušela, jak na ni budou reagovat. Někteří z nich jí úsměv obezřetně oplatili, jiní se při pohledu na svůdkyni živící se lidskými srdci viditelně zhrozili. Nepřekvapovalo ji to. Všechno, co ztělesňovala, bylo zakázané. Nějaká Měsíčňanka svému dítěti zakryla oči a nakreslila do vzduchu nějaký obrazec, jako by zaháněla zlého ducha.

„To ano,“ připustil Grim. „Ale přesto mě to jaksi… neuspokojuje.“

Isla ho ignorovala. Tuhle hru s ním hrát nehodlala, ať už byla pravidla jakákoli. Musela se soustředit na svou vlastní.

Uvnitř hradu to vypadalo, jako by tam vtrhlo slunce a zaplavilo stěny svou září. Óda na Slunečňany, kteří ho postavili. Všechno tam bylo zlaté. Dlouhými okny se dovnitř draly zlatavé sluneční paprsky, zalévaly vstupní síň světlem a odrážely se od hladké, nablýskané podlahy. Isla musela mhouřit oči, jako by byla ještě venku. Vysoko nad nimi prudce hořel ohnivý kruh, jakýsi lustr z plamenů místo křišťálu.

Vládce Slunečňanů je nevítal. Ani nemohl, i kdyby chtěl, o čemž ovšem Isla silně pochybovala. Slunečňanům jejich kletba znemožňovala pocítit teplo slunečních paprsků nebo si užívat jasné denní světlo. Nutila je stranit se toho, z čeho pramenila jejich síla. Světlozorský král byl uvězněný v temnotě svých komnat a vynořit se z nich mohl jenom v noci. V tom jsme si nejspíš podobní, pomyslela si Isla. I ona strávila spoustu času zavřená uvnitř.

Poklonila se jim nějaká žena oděná do stříbrného roucha Souhvězďanů. Malá skupinka sloužících za jejími zády její pohyb zopakovala. Každý vladař dostával přiděleného sloužícího, který se o něj bude celé Storočí starat. „Račte je následovat do svých komnat.“

Každého vladaře odváděli do úplně jiné části paláce. Daleko od sebe. Isla nevěděla, co si o tom má myslet. Jistě to byl záměr – na Storočí je každý detail záměrný, poučovala ji Terra.

Pomalu se k ní blížila mladá Souhvězďanka. Natáčela se k ní mírně bokem, jako dítě plížící se ke stočenému hadovi. „Má paní,“ pípla tak tiše, že se k ní Isla musela naklonit blíž, aby ji vůbec slyšela. Dívka sebou trhla a Isla měla co dělat, aby neobrátila oči v sloup. To si ta holka vážně myslí, že jí vyrve srdce z těla tady uprostřed vstupní síně? Její krajané byli divocí, ale pořád to byli lidé, ne zvířata.

„Pojďte se mnou.“

„Isla,“ představila se jejím strnulým zádům, jelikož dívka se málem rozběhla, byť viditelně s obtížemi. Isla nejspíš bude časem potřebovat její pomoc – takže si ji musí nějak získat na svou stranu. „Můžeš mi říkat Islo.“

„Jak si přejete,“ zamumlala dívka.

Vedla Islu nahoru po impozantním schodišti, které se vinulo středem hradu, a potom neuvěřitelnou změtí chodeb táhnoucích se jedna přes druhou, jako by to byly mosty. Na rozdíl od paláce v její říši byl ale tenhle čím dál uzavřenější. Připomínalo jí to bludiště někde v jeskyni. Nebo vězení. Najednou si krále začala představovat jako dávného netvora uzavřeného v temnotách. Ztraceného v labyrintu chodeb vlastního hradu. Dorazily do části hradu bez jediného okna. Chodby byly čím dál studenější a zdi čím dál tlustší.

Dívka se zastavila před starobylými kamennými dveřmi. Musela se do nich opřít plnou vahou, aby se otevřely.

Přímo uprostřed pokoje se někomu podařilo zasadit strom. Byl obsypaný rdícími se květy a plody, jaké Isla viděla poprvé v životě, a jeho kořeny se zarývaly do kamenné podlahy. Po stropě se dekorativně vinul břečťan až ke stěně, podél které stála její postel. Listy tam sahaly až k zemi.

A to ještě nebylo všechno. Isla prošla pokojem na široký balkón s ozdobným zábradlím, který trčel přímo nad moře. Nevypadalo to zrovna dvakrát bezpečně. Pod ní se pěnily vlny. Hrad připomínal zvědavé dítě na vrcholku hory, které se naklání až příliš daleko přes hranu srázu.

Zamračila se. „Kolik toho ten balkón vydrží?“ Připadalo jí, že by se mohl co nevidět utrhnout, anebo že za bouřky sjede z útesu celý hrad.

„Nejspíš tolik, co samotný král.“

No jo, tohle Islu vlastně učili. Světlozorský král ostrovní moc nejen využíval, on ji přímo ztělesňoval. Kdyby se mu něco stalo, celé souostroví by se rozpadlo a všechny místní říše by padly s ním. Proto byl tak opatrný. Nebál se ani tak toho, že ho někdo zavraždí, jako spíš toho, že by mu někdo tu strašlivou moc mohl ukrást.

I tohle měli společné. Ani Isla se nemohla zamilovat.

Tedy teoreticky mohla, jenomže pouhé pomyšlení, že by se do něj zamilovala Přírodňanka, každého děsilo. Kvůli její kletbě by to pro něj znamenalo rozsudek smrti.

Isla musela uznat, že to není nejlepší předpoklad romantického vztahu.

Zatím ji to v jejím krátkém životě, stráveném napůl v ústraní, nijak netrápilo. Ale stejně…

Jak krutý asi bude král, který se už více než pět set let bojí zamilovat?

Nejspíš se to brzy dozví.

„Večeře se bude podávat, až zvony odbijí osmou,“ informovala ji dívka a začala prohrabovat už teď gigantický oheň hořící v krbu naproti posteli.

„Už je tu horko až až,“ zarazila ji Isla. „S tím se neobtěžuj.“

Dívka ale dál zkušeným pohybem prohrabávala uhlíky. „Král výslovně nařídil, že ve všech krbech musí neustále hořet oheň.“

To je ale podivný rozkaz, divila se Isla. Než se stačila zeptat proč, dívka už byla na druhé straně pokoje, udělala rychlé pukrle a honem za sebou zavřela dveře.

Isla zrovna zkoumala koupelnu – dokonce ještě větší, než měla doma; ve vaně by mohla klidně trénovat plavání – když jí někdo zaklepal na dveře.

Nesměle je otevřela.

Na chodbě stála Celeste.

Isla se jí okamžitě vrhla kolem krku. Poskakovaly v kroužku, objímaly se a smály se tak hlasitě, že Isla raději zavřela dveře, aby se jejich smích nerozléhal celou chodbou.

Celeste nadzdvihla obočí. „Vy budete asi Celeste, že?“ Podařilo se jí Islu napodobit překvapivě věrně, a nepůsobilo to zrovna lichotivě. Pak zaklonila hlavu a rozesmála se.

Isle ztuhl úsměv na rtech. Možná nebyla dostatečně přesvědčivá. „Myslíš, že si…“

„Ostatní si ničeho nevšimli,“ ujistila ji Celeste, nespokojeně mlaskla a natáhla se pro pramen Isliných vlasů. „Myslela jsem, že si je ostříháš.“

Isla si povzdychla. „Chtěla jsem, jenomže stačil jediný pohled na nůžky a Poppy mě jimi málem probodla. A všechny nůžky v mých komnatách zabavila.“

„Zabavila?“ zdvihla Celeste obočí. „To ti musím připomínat, že vaší říši vládneš ty?“ Isla se suše zasmála. Otočila se, že popojde ode dveří dál do pokoje, a Celeste jí okamžitě položila ruku na záda. „Ty ji máš s sebou?“

Isla zahlédla svůj odraz v zrcadle. Kolem páteře jí něco slabě světélkovalo – nejspíš za to mohla Celestina přítomnost. Zaklela a doufala, že si toho nikdo nevšiml. Honem hvězdnou hůlku vytáhla. „Nemohla jsem ji tam nechat.“

Celeste se zamračila. „Je to riskantní. Dobře ji schovej.“ Měla pravdu. Kdyby někdo přišel na to, že takový magický předmět vlastní, jejich tajné spojenectví by bylo odhaleno.

Isla tu hůlku našla před pěti lety mezi matčinými věcmi. Její touha po svobodě byla větší než strach z toho, že se přenese na nějaké nebezpečné místo, a tak několik měsíců cestovala po nových zemích, až narazila na Celeste. Tenkrát se setkaly poprvé.

Celeste v hvězdné hůlce okamžitě rozeznala prastarou souhvězďanskou památku. Isla neměla potuchy, jak se k ní matka dostala. Zeptat se jí už nemohla a Celestini příbuzní přišli o život už dávno kvůli té kletbě, která v jejich říši všechny kosila v pětadvaceti, takže ani ona o tom nic bližšího nevěděla.

Třebaže hůlka patřila Souhvězďanům, Celeste ji nikdy nepožádala, aby ji vrátila. A tak se spřátelily – dvě vládkyně, jejichž říše od sebe dělily stovky mil, ale jednu věc měly společnou: obě zoufale potřebovaly kletby zrušit už tohle Storočí.

Pro Celeste to znamenalo rozdíl mezi životem a smrtí. Nejen pro ni, ale i pro její lid.

V Islině případě to bylo ještě složitější. Nikdo si neuvědomoval, jak moc se jejich říše smrskla. Přírodňanů umíralo mnohem víc, než se jich rodilo. Jejich schopnosti s každou další generací slábly. Lesy se zmenšovaly. Zvířata a rostliny vymíraly. Vzhledem k rychlosti, s jakou brali její země a její lid za své, nebylo zdaleka jisté, jestli by do příštího Storočí na světě vůbec ještě nějací Přírodňané zbyli.

S plánem, který zosnovaly Poppy a Terra, Isla nikdy nesouhlasila. Byl moc složitý. A příliš ponižující.

A tak se Celeste vymyslely novou strategii.

„Měla bych jít,“ povzdychla si kamarádka, když si pořádně prohlédla, kde bude Isla bydlet. „Abys věděla, tvoje komnaty jsou hezčí než moje. I když můj pokoj se aspoň nenachází v tak zapadlém koutě hradu, kde v jednom kuse táhne.“

Isla vyvrátila oči do stropu. „Uvidíme se na večeři.“

Celeste se vydala ke dveřím a šibalsky se usmála.

„Tak už to začíná.“

KAPITOLA TŘETÍ

KREV

Slunce už málem zapadlo. Když Isla otevřela dvoukřídlé dveře a zahleděla se na vycházející měsíc, zbýval z něj už jen žloutek napůl snědený obzorem. Zrovna se převlékala k večeři, a tak byla jen ve spodničce. Téměř průsvitné bílé záclony se naduly větrem, hladily jí paže a dotýkaly se jejích holých kolenou a prstů u nohou. Vyšla na balkón. Pod bosýma nohama ucítila chladný kámen a nadechla se slaného vzduchu.

Opatrně vylezla na široké kamenné zábradlí a přitáhla si kolena k hrudi. A pak se dala do zpěvu, zrovna jako to dělávala doma, když byla v pokoji sama. Kdykoli jí bylo smutno, úzko a cítila se uvězněná.

Zpěv byl svůdným Přírodňankám vlastní. Stejně jako jejich sestrám, mořským sirénám. Isla měla neobyčejně krásný hlas, jako hedvábí, samet a sladké sny. Věděla to o sobě a líbilo se jí, jak její hlas zní. Že si poradí s tóny hlubokými jako dno oceánu i vysokými jako cinkání zvonkohry. Žádný hudební doprovod nepotřebovala. Jako nástroj jí stačilo moře pod ní a vlny, které divoce narážely do rozeklaných bílých útesů, jako by se na ni chtěly podívat zblízka.

Zpívala dál, náhodné melodie na nesmyslná slova. Nechávala svůj hlas stoupat a klesat, jako by malovala na nekonečné plátno. Zpívala moři, měsíci a přicházející temnotě. Tomu všemu, co svými zaslepenými okny doma v Říši divočiny vidět nemohla. Skončila závěrečným vysokým tónem a držela ho tak dlouho, jak jen to bylo bez nádechu možné. Sama pro sebe se usmála. Pokaždé ji překvapilo, co jí vyšlo z úst. A pokaždé se jí ulevilo; zpěv zahnal i ty nejtemnější myšlenky.

A pak se ozval potlesk.

Isla se bleskově obrátila a na balkóně vzdáleném několik metrů od toho jejího, zastrčeném tak hluboko do hradu, že si ho předtím ani nevšimla, spatřila nějakého muže. Zalapala po dechu. Načapal ji v nestřežené chvíli, navíc v podstatě ve spodním prádle. Úlekem se otočila až moc rychle. Zoufale máchala pažemi, ale nebylo jí to nic platné. Gravitace byla příliš mocná.

Spadla po zádech přímo dolů.

Ječela neslyšně, neboť ten pád jí vyrval dech z hrudi. Padala a natahovala se k noční obloze, jako by se mohla zachytit hvězd.

Prsty však sevřela jenom vzduch a padala dál.

Až pod ní zaburácelo moře a hlavou udeřila do vodní hladiny.

Posadila se tak náhle, že začala zvracet mořskou vodu. Pálila ji v hrdle. Chvíli usilovně mrkala a pak si otřela ústa hřbetem ruky.

Zjistila, že se nachází zpátky na svém balkóně a sedí v kaluži vody. Z vlasů jí crčela voda, skrz naskrz promočená spodnička se jí lepila k tělu. V hlavě jí bolestivě pulzovalo. Opatrně si ohmatala temeno, odkud bolest vystřelovala, a čekala, že najde krev. Ale žádná tam nebyla.

Rozhodně byla naživu. Měla už přece být dávno utopená. Ten člověk, který ji pozoroval, ji musel zachránit.

A pak ji tady pohodil a ani se neobtěžoval počkat, jestli se probere.

Kdo by něco takového dělal?

To, že ji tady nechal, ji zdaleka nepřekvapovalo tolik jako skutečnost, že ji zachránil.

Po tom prokletí nastal chaos. Šest vládců se ještě téže noci obětovalo výměnou za proroctví, jež slibovalo klíč k tomu, jak ty kletby zase zrušit. Terra a Poppy tvrdily, že Islina dávná předchůdkyně jim šla příkladem a obětovala se jako první.

Ať už to byla pravda, nebo ne, Isla si nedovedla ani představit, kolik síly je asi muselo stát vzdát se života výměnou za to, aby měl jejich lid naději na záchranu.

Storočí bylo možné jen díky síle, kterou oněch šest vládců do souostroví vlilo a kterou převedlo do svých říší. Díky jejich oběti dostalo jejich šest říší jednou za sto let na sto dní příležitost se zachránit.

Proroctví o tom, jak kletby zrušit, se zmiňovalo o třech podmínkách. Během staletí si je lidé vykládali různě. Jedno však bylo jisté. Aby mohly být kletby zrušeny, jeden z šesti vládců musí zemřít. Právě proto bylo Storočí tak riskantní záležitost, které se všichni obávali a důkladně se na ni připravovali. Proto Terra učila Islu bojovat už od chvíle, kdy začala chodit.

Islino náhlé utonutí by mohlo být prvním krokem k naplnění proroctví. Jenomže ten člověk na balkóně ji z nějakého důvodu chtěl udržet naživu.

Proč?

Po hradě se rozezněly zvony, až Isla málem vyletěla z kůže. Počítala údery a pak zaklela.

Před první večeří měla strávit hodinu upravováním vlasů do složitého účesu. Měla si vybrat nejvhodnější šaty, vetřít si do kůže růžové tonikum, aby se jí rozzářila pleť, a pečlivě si nanést make-

-up s využitím všech těch pomůcek, se kterými se naučila zacházet stejně zručně jako se zbraněmi. Zkrátka udělat všechno, co do ní vtloukala Poppy.

Místo toho si prsty pročísla mokré prameny a málem uklouzla na loužičce, která z nich odkapávala. Hodila na sebe první šaty, které jí přišly pod ruku, vklouzla do hedvábných střevíčků, na poslední chvíli popadla korunu, po hmatu si ji ledabyle nasadila na hlavu a vyletěla ze dveří.

Málem přitom porazila tu souhvězďanskou dívku. Bradička jí spadla úlekem a instinktivně natáhla ruce před sebe, jako by se chtěla bránit před útokem. „Tudy… Islo.“

O tucet chodeb později se před Islou otevřely dveře do jídelny a všichni se na ni otočili.

Isla zalitovala, že není Temnoťanka a nemůže prostě zmizet.

Celeste se uvelebila na židli a nadzdvihla obočí.

Azul postavil svůj pohár na stůl.

Cleo na ni hleděla s ještě větším opovržením než předtím. Isla v tom chvatu chmátla po šatech, které patřily mezi její nejnestoudnější a dle instrukcí měly přijít na řadu až mnohem později. Korzetem prosvítaly kostice, panely mezi nimi byly téměř průsvitné. Sukně měla rozparek odhalující téměř celé stehno. Pláštík ze zelené krajky byl přichycený k odvážnému výstřihu.

Grim vypadal pobaveně a sledoval každičký její krok tak, že se hanbou červenala.

V čele stolu seděl ještě někdo další. Ten muž, který naslouchal jejímu zpěvu a podle všeho ji napřed zachránil a pak ji tam nechal ležet.

Oro, světlozorský král, vládce Slunečňanů. Vlasy měl jako zlatá vlákna, oči jantarové a prázdné jako plástev. Jejich krutý pohled ji připíchnul na místě. Zamračil se a z povinnosti jí úsečně kývl na pozdrav.

Proč ji vůbec zachraňoval, když se k ní teď chová tak přezíravě?

Chladně kývnutí opětovala, usedla na volnou židli po jeho boku a v duchu proklela toho, kdo sestavoval zasedací pořádek.

Mokré vlasy jí visely přes ramena, kapky jí stékaly po pažích a na podlaze se tvořila loužička. Trochu se chvěla zimou. Ten chatrný pokus o šaty, málem bez látky, vůbec nehřál.

Znovu se jí v hlavě ozval ten posměšný hlásek: Jsi připravená, Islo?

Samozřejmě že není. Jak jen mohla být tak naivní, že tu pozvánku na Storočí vůbec přijala? Že nakráčela přímo do téhle vražedné hry?

Jeden z šesti vládců musí zemřít. A ona je z nich nejmladší a nejméně zkušená. Bylo by bláhové si myslet, že to nebude právě ona. Zejména když tu ještě není ani den a už dvakrát se málem zabila.

Kdyby měla rozum, ještě tuhle noc by odsud pomocí své hvězdné hůlky utekla.

Kdyby chtěla přežít, tak by tohle souostroví, svou říši, svůj lid i svou povinnost opustila a vůbec by se neohlížela. Kraje za Světlozorami a novými říšemi byly z větší části neprobádané. Vždycky ji zajímalo, jaké to tam asi je. Cestovat tam by bylo riskantní, ale určitě by to nemohlo být nebezpečnější než Storočí…

Jenomže nemohla. Ne pokud toužila být opravdu svobodná. Její kletba by jí nikdy nedovolila žít životem, jaký si vysnila, s lidmi, na kterých jí záleželo nejvíc. S Terrou. S Poppy. Se Celeste.

Kdyby všechno šlo podle plánu, už by ji nikdy nemuseli skrývat jako nějaké strašlivé tajemství. Nikdy by se už nestyděla za to, kým je. Mohla by svůj lid vést k prosperitě, cestovat do nových říší, jak ji zrovna napadne, a Celeste navštěvovat, kdykoli se jí zachce.

Isla strávila nesčetně hodin pozorováním ostatních lidí a odhadováním, co je asi motivuje.

Její motivací byla svoboda.

Oro zíral na její mokré vlasy a měl tu drzost, že se ještě usmál. „Chápu, že našim mořím se nedá odolat… ale příště si prosím choďte zaplavat už odpoledne, abychom na vás my ostatní nemuseli čekat.“ Lehce zvedl bradu. Na hlavě měl blyštivou zlatou korunu s trny natolik ostrými, že by mohly pobodat do krve. „To bylo velice nezdvořilé – nejspíš jsem ale od vaší říše měl až příliš velká očekávání.“

Cleo se pobaveně blýskalo v očích, jak si užívala ruměnec, který se Isle rozléval po tvářích. „Zaplavat si v tomhle moři? V tuhle hodinu? To je tedy opravdu nezkrotná šelmička. Něco takového by během Storočí neudělal ani Měsíčňan. Snad jedině blázen.“

Nezkrotná šelmička. Blázen. Měsíčňance se podařilo do těch pár vět vpravit hned několik rýpnutí.

„Rozhodně ne za úplňku,“ opáčila Isla. Slova jí vyklouzla z úst dřív, než je stačila zarazit.

Nastalo hrobové ticho.

Někde na druhém konci síně zachřestily stříbrné příbory.

Měsíčňany stihla kletba, která způsobovala, že za každého úplňku moře uchvátilo tucty životů a utopilo každého, kdo se nacházel příliš blízko pobřeží. Zaoceánský obchod byl tudíž téměř nemožný a žít blízko pobřeží bylo nebezpečné, takže měsíčňanskou ekonomiku to naprosto ochromilo.

Isla svých slov okamžitě litovala. Cleo přimhouřila oči, jako by na ni mířila šípem, a Isla měla silný pocit, že si právě oficiálně udělala prvního nepřítele.

Než kdokoli stačil říct něco dalšího, před Islou přistál talíř. A na něm leželo krvácející srdce.

„Pochází z našeho nejtvrdšího žaláře,“ vysvětlil Oro klidně. „Srdce vraha žen.“

Islu stálo hodně přemáhání, aby se na něj nadšeně usmála. „To je od vás moc milé. Raději bych se ale najedla v soukromí. Některým to připadá… nechutné.“ Rozhlédla se po té dívence, která ji do jídelny přivedla. „Nemohla bych si to nechat odnést do pokoje na později?“

„Nesmysl,“ zamítl to Oro a zahleděl se napřed na srdce a pak na Islu. „Jezte.“

Cítila na sobě upřené pohledy ostatních. S Přírodňany se už nějakou dobu nesetkali. Isla obezřetně uchopila vidličku a nůž, zdvořile na hostitele kývla a kousek srdce si ukrojila. Na talíř se vyřinula krev a Isla vdechla kovový pach.

A pak si kousla.

Grim třískl pohárem o stůl. „Islo, rudá krev na rtech vám sice nesmírně sluší, ale mám pocit, že tady Azulovi ty přírodňanské… delikatesy nedělají dobře.“ Nebesan byl skutečně bledý, třebaže se očividně snažil chovat zdvořile. „Odneste to prosím do jejího pokoje,“ pokynul Grim sloužícímu.

Jako by to byl jeho hrad a ne Orův. Vládce Slunečňanů zamrkal, ale nechal nebesanského chlapce, aby Islin talíř odnesl. „Máte slabý žaludek, Grimshawe?“

Temnoťan se zazubil, až se mu ve tváři zase udělal dolíček. „Všichni máme své slabiny, Oro,“ opáčil. „A já na ně spoléhám.“

Isle se nějak podařilo zvládnout zbytek večeře, aniž by se musela omluvit.

Celou noc pak zvracela krev.

KAPITOLA ČTVRTÁ

PRAVIDLA

Isla se narodila bez přírodňanské kletby – ale také bez jejich schopností. Už od narození žila zamčená v ústraní pod ochranou Poppy a Terry a bála se, že poddaní její tajemství odhalí.

Mohla za to její matka. Porušila nejdůležitější přírodňanské pravidlo – zamilovala se. A pak svého milence nezabila. Terra a Poppy vždycky říkaly, že porušování pravidel s sebou nese důsledky a že kletby si navzdory všemu vždycky nějakou cestu najdou. Islin otec pak její matku krátce po Islině narození zavraždil a jejich dcera neměla žádné kouzelné schopnosti. Skončila se svou vlastní kletbou – důsledkem toho, že její matce se nějak podařilo přemoct tu první. Isla se nemusela živit srdci ani své milence zabíjet. Jenomže narodit se jako bezmocná panovnice bylo zrovna tak vražedné.

Od vládců se očekávalo, že budou do svých zemí vlévat energii, aby jejich lid zůstal silný. Právě proto byly Světlozory energií tak nasycené a také to vysvětlovalo, jak mohly národy přežít v nových zemích, kam se uchýlily, když ze souostroví uprchly. A jelikož Isla neměla co dávat, její říše postupně vymírala. Doposud lidé úmrtí přisuzovali těm kletbám a faktu, že čím dál déle žijí mimo Světlozory. Někteří však o Isle začínali pochybovat.

Tohle bylo její největší tajemství. Na Storočí by se jeho odhalení rovnalo rozsudku smrti.

Aby mohly být kletby zrušeny, jeden ze šesti vládců musí podle proroctví zemřít. Tím to ale nekončilo. Panovníkova moc zároveň představovala životní sílu pro jeho lid. Takže pokud by zemřel bez dědice…

Celá jeho říše by zahynula spolu s ním.

Tohle všechno bylo v sázce. Zrušit kletby znamenalo vyhladit celou jednu říši.

První Storočí bylo hotová krvavá lázeň. Všichni sezvaní panovníci se pokoušeli navzájem zabít a za oběť padlo mnoho nevinných ostrovanů. Jenomže už tenkrát byli panovníci až příliš staří a zkušení. Sto dní uplynulo, všichni byli ještě pořád naživu a kletby zůstaly nedotčené. A tak bylo rozhodnuto, že pro další Storočí se musí zavést pořádek.

Rozhodli se stanovit pravidla.

Oro stál na schůdcích před svým zlatým trůnem, místo aby seděl přímo na něm. To bylo to první, čeho si Isla všimla, když vešla do sálu. Domnívala se, že mocní ostatním neustále dávají najevo svou autoritu. Během svých několika návštěv měsíčňanské nové říše viděla bezpočet ledových soch znázorňujících jejich vládkyni, slyšela občany mluvit o tom, že musí zaplatit měsíční daně, viděla hlídky, kterým Cleo nařídila nepřetržitě procházet ulicemi.

Má snad král nějaký důvod, proč se zdráhá usednout na svůj vlastní trůn?

Vzápětí si všimla půl tuctu ohnivých lustrů na stropě. Vzájemně se překrývaly a hořely stejně jasně jako plameny ve čtyřech krbech. Vzpomněla si na služčinu poznámku. Král si přeje, aby žádný z krbů nikdy nevyhasl.

Proč?

Panovníci se rozestavili do kruhu. Isla stála pěkně zpříma a kručení v břiše ignorovala. Brzy ráno se vkradla do kuchyně, ale podařilo se jí ukořistit jenom trochu okoralého chleba, ovoce, které vzdáleně připomínalo černice, jež rostly u nich doma, a hrnek mléka. Bude muset svůj problém se stravováním vyřešit nějak dlouhodoběji.

Naproti ní stála Celeste. Vypadala odpočatě, pleť jí přímo zářila. Isla tipovala, že její kamarádka hned ráno navštívila Hvězdný ostrov. Možná se tam konala nějaká slavnost na její počest. Jelikož se Nebesané, Souhvězďané a Měsíčňané, kteří na souostroví zůstali, nemohli pravidelně stýkat se svými vládci, sestavili si svoje vlastní vlády. Panovníci pro ně byli téměř jako bohové, loutky, kterým byli podřízení, ale které viděli jenom na pár měsíců jednou za sto let. Všichni vladaři během Storočí tradičně trávili většinu času na Hlavním ostrově, ale občas se našly výjimky.

Islu odjakživa zajímalo, jak to na ostatních ostrovech asi vypadá. Toužila se na to kamarádky podrobně vyptat a litovala, že neumí svou hvězdnou hůlku přimět, aby fungovala i na krátké vzdálenosti, aby se mohla prostě zjevit v Celestině pokoji, kdykoli se jí zachce. Takhle budou muset chodit po chodbách. A setkávat se v tak časném stadiu hry příliš často by představovalo až moc velké riziko.

Otočila se a omylem vkročila do cesty Cleo. Měsíčňanka ji sledovala až příliš zaujatě. V očích se jí blýskalo – jako šelmě, která zmerčila svou kořist.

Isla za svou včerejší poznámku zaplatí, o tom vůbec nepochybovala.

Konečně Oro promluvil. „Začneme tím, že si projdeme pravidla Storočí.“

Ve vzduchu to úplně hučelo energií.

„Pravidlo první. Během prvních padesáti dní nesmí žádný vládce zavraždit jiného vládce ani se o to pokoušet.“ Tohle pravidlo pro Islu znamenalo velkou úlevu. Alespoň polovinu Storočí bude i bez kouzelných schopností v bezpečí. A právě proto se Celeste plánovaly z ostrova zmizet ještě před plesem, který se bude konat padesátý den. „A poté, co se dvacátý pátý den utvoří páry, nesmí žádný vládce zabít svého partnera.“

Po tom chaosu, který zavládl během prvního Storočí, dostalo oněch sto dní propříště pevnější strukturu. Dělily se na několik částí. Prvních pětadvacet dní bylo zasvěceno zkouškám, které pořádal každý z vládců, aby otestoval schopnosti ostatních – a zjistil, zda se vyplatí je nechávat naživu. U každé zkoušky se vyhlašoval vítěz a ten, kdo jich vyhrál nejvíc, pak rozhodoval o složení dvojic, do kterých se vladaři dělili na zbytek Storočí.

„Pravidlo druhé. Všichni vladaři se musí účastnit všech událostí, které jsou součástí Storočí.“ Tohle pravidlo vypadalo nevinně, ale ve skutečnosti bylo nebezpečné v závislosti na tom, o jakou událost šlo.

„Pravidlo třetí. Zúčastnit se smí jen panovníci, kteří nemají žádné dědice.“ Jejich smrt tudíž bude znamenat úspěšné vyhlazení jejich rodové linie, čímž se podle proroctví kletby zruší. Zároveň to však bude mít za následek, že jejich říše navždy zanikne.

Každý z vládců obdržel pozvánku na Storočí, ve které byla tato pravidla sepsána. Přijetí pozvánky znamenalo i přijetí oněch tří nařízení.

Každý pořádný slib se však musí stvrdit krví.

Král máchl zápěstím a ve středu kruhu vzplál oheň. Isla přesně věděla, co bude následovat.

Poppy ji nutila si to nacvičovat, znovu a znovu – dokud se u toho nepřestanete šklebit. Ránu jí zašili, jen aby si ji následně opět rozřízla, pořád dokola, dokud se nenaučila bolest skrývat.

Isla společně s ostatními vládci sňala z hlavy korunu a jejím nejostřejším hrotem si rozřízla dlaň.

Ani nemrkla. Poppy by na ni byla hrdá.

Obětování pramínku krve plamenům však předcházela další součást rituálu, již si pečlivě nacvičovala. Krev vládců měla zvláštní vlastnosti, v souladu s jejich schopnostmi. O krvi Přírodňanů se tradovalo, že z ní vykvétají květy.

Isla byla připravená, okvětní plátky skrývala mezi prsty. Než jí krev z dlaně konečně skanula do plamenů, objevila se miniaturní růže.

Cleina krev zmrzla dřív, než tam dopadla. Grimova ztmavla do inkoustového odstínu. Azulova zůstala chvíli viset ve vzduchu a pak se rozprskla do maličkých kapiček. Celestina vybuchla v hejno jisker. Orova jasně zaplála ještě dřív, než se vůbec dotkla plamenů.

Oheň zrudl jejich krví a pak zmizel.

Teď byli zavázáni pravidla dodržovat. Jejich porušení by neslo následky. Isla, Celeste, Grim, Cleo a Azul by se tím připravili o nárok na hlavní výhru Storočí: s ničím nesrovnatelnou moc, která podle proroctví připadne tomu, kdo kletby zruší. Oro, coby král a ten, kdo Storočí pořádá, by za jejich porušení zaplatil životem.

Zachránil ji snad Oro právě proto? Byla to jeho zodpovědnost? Z proroctví nebylo zřejmé, jestli by smrt zapříčiněná nešťastnou náhodou měla na kletby nějaký vliv.

Jisté bylo jedno. Světlozorský král má nějaký plán. A ten plán očividně vyžaduje, aby Isla zůstala naživu.

Alespoň do té doby, než to vyžadovat přestane.

KAPITOLA PÁTÁ

GRIM

Když Isle ráno na dveře zaklepala její služka, byla už připravená.

Zbraně si s sebou vzít nesměla, ale truhlu s osobními věcmi jí povolili. Namalovala si dokonalé oční linky. Řasy, už tak dlouhé a husté, si ještě trochu natočila. Na plné rty si nanesla balzám, který zvýraznil jejich přirozený odstín. Pleť měla od přírody snědou, ale na její vkus byla přesto příliš bledá, protože značnou část života strávila uvnitř.

To se ovšem dalo snadno napravit. Teď, když může svobodně prozkoumávat nové kraje, rozhodně nehodlá zůstávat zavřená v pokoji.

Těch pár šatů, které měla v truhle, vypadalo spíš jako stuhy sešité k sobě. Průsvitné, odhalující a tak splývavé, že vypadaly téměř tekuté. Doma, když byla neustále držená v ústraní svého pokoje, jí prošlo nosit volné, pohodlné oblečení. Jenomže tohle bylo Storočí a Poppy ty šaty vybrala z určitého důvodu.

A přesně z toho důvodu měla Isla sto chutí je všechny naházet do nejbližšího krbu.

Ten den zvolila tulipánově růžové šaty s hlubokým výstřihem na zádech, ušité z látky, která se na ni lepila, jako by byla mokrá. Ostatní se tradičně odívali do barvy, jež značila zdroj jejich síly. Souhvězďané nosili stříbrnou, Slunečňané zlatou, Nebesané světle modrou, Temnoťané černou a Měsíčňané bílou. Jelikož příroda nabývala mnoha odstínů, Isla si mohla vybírat, jen si nesměla přivlastňovat žádnou barvu patřící jinému národu.

Dívku vylekalo, že jí Isla otevřela tak rychle.

Ta neztrácela ani vteřinu. „Jak se jmenuješ?“ zajímala se.

„Jak se jmenuju?“ zopakovala dívka tak zmateně, že si Isla nemohla pomoct a dala se do smíchu.

„Předpokládám, že nějaké jméno máš,“ zažertovala a doufala, že když tu poznámku pronese s úsměvem, vyzní dobrosrdečně a ne nevrle.

Dívka jí úsměv obezřetně oplatila. Výborně. „Samozřejmě, má paní.“ Zavrtěla hlavou. „Tedy vlastně Islo. Jmenuju se Ella.“

Isla sklonila hlavu, protože si všimla, že tak to lidé dělávají, když chtějí s někým mluvit důvěrně. Díky své hvězdné hůlce už vyslechla mnoho tajemství sdělovaných šeptem v zadních uličkách nebo někde za vesnicí. Časem se naučila, jak se chovat nenápadně a splynout s davem tak dokonale, že by nikdo neuhodl, že mezi ně nepatří. „Ello, všimla jsem si, že kulháš.“

Dívka vypadala zaraženě. Rozechvěle o krok ustoupila a Isla si lámala hlavu, jestli s tím neměla ještě počkat nebo jestli na to neměla jít větší oklikou. Ella si instinktivně sáhla na nohu. „To – to ta kost,“ vypravila ze sebe nakonec. „Před nějakou dobou jsem si ji zlomila a už nikdy se pořádně nezahojila.“

Isla se zamračila. „Copak tady mezi Měsíčňany nejsou žádní léčitelé, kteří by ti mohli pomoct?“ Na jejich schopnosti se pěly úplné ódy. Měsíčňané dovedli nejen ovládat vodu, ale i léčit.

„Za patřičnou cenu,“ usmála se Ella chabě. „A poslední dobou možná ani to ne.“ Isla nechápala, jak to myslí, ale než se stihla zeptat, Ella dodala: „A kromě toho… už brzy mi bude dvacet pět. Nemělo by… nestálo by…“

Nestálo by to za to. Isla se bolestně zašklebila. Třebaže její nejlepší přítelkyní byla právě Celeste, občas zapomínala, jak krutá kletba jejich národ stihla. Už několik set let se žádný Souhvězďan více než pětadvaceti let nedožil.

„No,“ Isla si sáhla do kapsy, „tohle by mělo pomoct.“ Podala dívce tubu léčivé masti, kterou Přírodňané vyráběli ze speciálně pěstovaných rostlin. Právě touhle mastí si předchozího dne vyléčila říznutí na dlani.

Ella zírala na tubu, kterou jí vložila do dlaně, až jí Isla nakonec musela kolem ní ovinout prsty a jemně jí ruku odtlačit na znamení, že si ji má vzít.

„A já bych zase potřebovala něco od tebe,“ dodala vesele.

Když si zařídila pravidelný přísun jídla, vydala se na tržiště. V ruce držela pozvánku od krejčího, kterou jí přinesla Ella. Než se zúčastní první soutěžní zkoušky, potřebuje si obstarat nové oblečení. Do vyhrazeného zavazadla se toho zase tolik nevešlo, a proto všichni vládci na Storočí dostávali darem garderobu ušitou na míru.

Na dnešek si krejčí pozval Islu.

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ