Přeložila Lenka Uhlířová

Tato kniha je beletristickým dílem. Všechny postavy, organizace a události v ní zobrazené jsou buď plodem autorčiny představivosti, nebo jsou využity způsobem, který neodpovídá realitě.

ALL THE DEVILS ARE HERE

Excerpts from “Sekhmet, the Lion-Headed Goddess of War, Violent Storms, Pestilence & Recovery from Illness, Contemplates the Desert in the Metrop” from Morning in the Burned House: New Poems by Margaret Atwood. Copyright © 1995 by Margaret Atwood. Reprinted by permission of Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company. All rights reserved. In Canada: Copyright © 1995 by O. W. Toad. Reprinted by permission of McClelland & Stewart, a division of Penguin Random House Canada Limited. All rights reserved. Excerpts from Vapour Trails by Marylyn Plessner (2000). Used by permission of Stephen Jarislowsky.

Copyright © 2020 by Three Pines Creations, Inc.

All rights reserved.

Translation © Lenka Uhlířová, 2023

ISBN 978-80-242-9549-7

Obsah

- jedna

- dvě

- tři

- čtyři

- pět

- šest

- sedm

- osm

- devět

- deset

- jedenáct

- dvanáct

- třináct

- čtrnáct

- patnáct

- šestnáct

- sedmnáct

- osmnáct

- devatenáct

- dvacet

- dvacet jedna

- dvacet dva

- dvacet tři

- dvacet čtyři

- dvacet pět

- dvacet šest

- dvacet sedm

- dvacet osm

- dvacet devět

- třicet

- třicet jedna

- třicet dva

- třicet tři

- třicet čtyři

- třicet pět

- třicet šest

- třicet sedm

- třicet osm

- třicet devět

- čtyřicet

- čtyřicet jedna

- čtyřicet dva

- čtyřicet tři

- čtyřicet čtyři

- čtyřicet pět

- poděkování

Hope Dellonové, skvělé redaktorce a ještě lepší kamarádce.

Dobro existuje.

JEDNA

„Peklo je prázdné, Armande,“ povzdechl si Stephen Horowitz.

„To už jsi říkal. A ďáblové jsou tu?“ zeptal se Armand Gamache.

„No, možná ne přímo tady,“ opáčil Stephen s výmluvně rozpřaženýma rukama.

„Přímo tady“ znamenalo na zahradě Rodinova muzea v Paříži, kde si Armand se svým kmotrem vychutnával chvilku klidu. Za jejími zdmi bylo slyšet dopravu, ruch a shon velkoměsta.

Přímo tady byl však klid. Hluboký klid, který nepřichází jen s tichem, ale s důvěrnou známostí.

S vědomím, že jsou v bezpečí. Na zahradě. Ve společnosti toho druhého.

Armand podal svému společníkovi tartelette au citron a bezstarostně se rozhlédl kolem. Bylo teplé, příjemné odpoledne na konci září. Od stromů, soch i lidí už se vydělovaly stíny. Prodlužovaly se. Natahovaly se od nich.

Světlo bylo nádherné.

Po trávníku před zámečkem se honily rozesmáté děti, mladí rodiče na ně dohlíželi z dřevěných laviček, jejichž prkna během let zešedla. Stejně jako nakonec zešediví oni. Prozatím ale odpočívali, vděční za své děti a velmi vděční za těch pár minut, kdy od nich na tomhle bezpečném místě mají pokoj.

Méně pravděpodobné prostředí pro ďábly by se dalo těžko představit.

Na druhou stranu, pomyslel si Armand Gamache, kde jinde by člověk našel temnotu než přímo proti světlu? A jaké větší vítězství by zlo mohlo zaznamenat než zničení téhle zahrady?

Nebylo by to poprvé.

„Pamatuješ,“ začal Stephen a Armand se otočil zpátky ke starému pánovi vedle sebe. Věděl přesně, co se mu kmotr chystá říct. „Jak ses rozhodl požádat Reine-Marie o ruku?“ Stephen poplácal na jejich lavičku. „Přímo tady? Před tamhletím?“

Armand se podíval, kam ukazuje, a usmál se.

Byla to známá historka, kterou Stephen vykládal pokaždé, když k tomu dostal příležitost, a rozhodně pokaždé, když kmotr a jeho kmotřenec doputovali sem.

Šlo o jejich nejmilejší místo v celé Paříži.

Zahrady při Musée Rodin.

Kde jinde, myslel si před mnoha lety mladý Armand, by měl požádat Reine-Marie, aby si ho vzala? Pořídil prsten. Nacvičil si řeč. Šest měsíců šetřil ze svého mizerného platu pouhého agenta Sûreté du Québec, aby si ten výlet mohli dovolit.

Nejmilovanější ženu vezme na své nejmilovanější místo. A požádá ji, aby s ním strávila zbytek života.

Hotel se do jeho rozpočtu už nevešel, tak budou muset bydlet v hostelu. Ale věděl, že Reine-Marie to vadit nebude.

Byli zamilovaní a v Paříži. A brzy už budou zasnoubení.

Stephen je však opět zachránil a půjčil mladému páru svůj nádherný byt v Sedmém obvodu.

Nebylo to poprvé, co tam Armand pobýval.

V elegantní Haussmannově budově s velkoplošnými okny a výhledem na hotel Lutetia prakticky vyrostl. Rozlehlý byt měl parketové podlahy vyskládané do vzoru rybí kosti, mramorové krby a vysokánské stropy, díky nimž všechny místnosti působily světle a vzdušně.

Pro zvědavé dítě to byl ráj plný skulin a zákoutí. Šatník s falešnými zásuvkami nepochybně vyrobili právě proto, aby se v něm mohl schovávat malý kluk, a byt byl plný nejrůznějších pokladů, se kterými si hrál, když se Stephen nedíval.

A nábytku, na němž se skvěle skákalo.

Dokud se nerozbil.

Stephen sbíral umění a každý den si vybral jedno umělecké dílo, o kterém pak svému kmotřenci vyprávěl. Nebo o jeho autorovi. O Cézannovi, Riopellovi, Lemieuxovi. O Kenojuak Ashevakové.

S jedinou výjimkou.

Tou byl drobný akvarel visící v úrovni očí devítiletého kluka. Stephen o něm nikdy nemluvil hlavně proto, jak Armandovi jednou řekl, že o něm nebylo moc co vyprávět. Nešlo o tak mistrovské dílo, jako byly ty ostatní, ale přesto v sobě ten obraz měl něco zvláštního.

Když se po dni ve velkoměstě vrátili unavení domů, tak zatímco Stephen v přecpané kuchyni připravoval chocolat chaud, malého Armanda to přitahovalo k obrazům.

Stephen chlapce pokaždé našel, jak stojí před tím malým akvarelem a dívá se do rámu, jako by to bylo okno. Na poklidnou vesničku v údolí.

„Ten nemá žádnou cenu,“ říkal mu Stephen.

Ale ať už obrázek byl cenný, nebo ne, Armand ho měl nejradši. Táhlo ho to k němu při každé návštěvě. Hluboko uvnitř věděl, že cena čehokoli, co přináší člověku takový klid, je nezměrná.

A měl podezření, že si to myslí i jeho kmotr. Jinak by obraz nikdy nepověsil společně se všemi těmi mistrovskými díly.

Stephen vzal Armanda do Paříže poprvé, když bylo chlapci devět, jen pár měsíců poté, co jeho rodiče zemřeli při autonehodě. Procházeli se spolu po městě. Stephen nemluvil, nechal mlčenlivého chlapce přemýšlet.

Nakonec Armand zvedl hlavu a začal si všímat svého okolí. Širokých bulvárů, mostů, katedrály Notre-Dame, Eiffelovky, Seiny. Hospůdek, před nimiž na chodnících posedávali u mramorových stolků Pařížané a popíjeli espresso, pivo nebo víno.

Na každém rohu ho vzal Stephen za ruku. Pevně ji držel. Dokud bezpečně nepřešli na druhou stranu.

A malý Armand si pomalu uvědomil, že je v bezpečí, že s tímhle mužem bude vždycky v bezpečí. A že se dostane na druhou stranu.

Pomalu, pomaličku se vrátil do života.

Tady. V Paříži.

Pak mu jednou ráno kmotr oznámil: „Dneska se podíváme na moje nejoblíbenější místo v Paříži, garçon. A potom si dáme zmrzlinu v hotelu Lutetia.“

Prošli po bulváru Raspail, poté zahnuli doleva do rue de Varenne. Kolem obchůdků a cukráren. Armand se zastavoval u výloh, prohlížel si lístkové řezy, madlenky a pains aux raisins.

V jedné cukrárně se zastavili, Stephen jim oběma koupil tartelette au citron a dal papírový sáček Armandovi, aby ho nesl.

A pak tam dorazili. K mezeře ve zdi.

Po zaplacení vstupného vešli dovnitř.

Armand se tak soustředil na dobrotu v sáčku, že sotva vnímal okolí. Připadalo mu to jako povinnost, než dostane odměnu.

Otevřel sáček a nakoukl dovnitř.

Stephen položil chlapci ruku na paži a řekl mu: „Trpělivost. S trpělivostí přichází možnost volby a ta s sebou nese moc.“

Ta slova hladovému chlapečkovi nic neříkala, snad kromě toho, že si sladkost ještě nemůže sníst.

Armand neochotně zavřel sáček a rozhlédl se kolem.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se Stephen, když viděl, jak jeho kmotřenec kulí oči.

Dokázal chlapci číst myšlenky, ačkoli to popravdě nebylo zas až tak těžké.

Kdo by si pomyslel, že takové místo vůbec existuje, natož zastrčené, v podstatě ukryté za vysokými zdmi uprostřed města? Byl to svět sám pro sebe. Kouzelná zahrada.

Kdyby byl Armand sám, prošel by kolem, soustředěný na nesnědenou laskominu, a nikdy by neobjevil, co leží uvnitř. Nikdy by neviděl krásný zámeček s vysokými okny a rozsáhlou terasou.

I když jimi chlapec zdaleka nebyl přesycený, na nádherné pařížské budovy už byl zvyklý. Město jimi překypovalo. Ovšem zahrada ho ohromila.

Pečlivě posečené trávníky, stromy sestříhané do kuželovitých tvarů. Fontány. Avšak na rozdíl od obrovské Lucemburské zahrady, vytvořené, aby udělala dojem, tahle zahrada působila skoro intimně.

A pak tu byly sochy. Roztroušené mezi zelení. Jako by trpělivě čekaly. Na ně.

Ze světa venku se tu a tam ozvalo kvílení sirény. Zatroubení klaksonu. Výkřik.

To všechno ale v Armandovi jen posilovalo pocit nesmírného klidu, který našel a cítil v téhle zahradě. Klid, jaký od onoho tichého zaklepání na dveře nepoznal.

Pomalu obcházeli po zahradě, Stephen poprvé nevedl, jen následoval Armanda, který se zastavoval před každou Rodinovou sochou.

Chlapec se však pořád ohlížel přes rameno. Ke shluku lidí u vstupu a zároveň východu ze zahrady.

Nakonec Armand svého kmotra dovedl zpátky a zůstal před sousoším stát celý uhranutý.

„Měšťané z Calais,“ začal Stephen tlumeným, konejšivým hlasem. „Během stoleté války anglický král Eduard oblehl francouzský přístav Calais.“

Podíval se na Armanda, aby viděl, jestli poslouchá, ale na tom nebylo nic poznat.

„Pro měšťany to bylo zlé. Neměli jídlo, přes anglickou blokádu se zásobování nedostalo. Francouzský král Filip mohl vyjednávat. Mohl se pokusit dohodnout, aby městu ulevil, jenže neudělal nic. Nechal je hladovět. A oni hladověli. Muži, ženy i děti začali umírat.“

To už se Armand otočil a zahleděl se na Stephena. Válce chlapec možná nerozuměl, avšak smrti ano.

„Tohle král udělal? Mohl něco udělat, ale nechal je umírat?“

„Ano, oba králové to udělali. Aby vyhráli. Války už jsou takové.“ V chlapcových tmavě hnědých očích viděl zmatek, pak rozrušení. „Mám pokračovat?“ zeptal se Stephen.

„Oui, s’il vous plaît.“ Potom se Armand obrátil zas k soše a k lidem zamrzlým v čase.

„Když už hrozila naprostá katastrofa, král Eduard udělal nečekanou věc. Rozhodl se, že se slituje, žádal však jedno. Město ušetří, jestli se šest nejvýznačnějších měšťanů vzdá. Výslovně to neřekl, ale všichni věděli, že budou popraveni. Jako varování pro všechny, kdo by se mu chtěli protivit. Umřou, aby ostatní mohli žít.“

Stephen viděl, jak se Armandovi zvedla a zase klesla ramena.

„Nejdřív se nabídl nejvýznamnější z měšťanů, Eustach de Saint-Pierre. Tohle je on, tady.“ Ukázal na jednu ze soch. Na hubeného zachmuřeného muže. „Pak se k němu přidalo pět dalších. Nařídili jim, aby se svlékli do spodního prádla, na krk si navlékli oprátku a odnesli klíče od města a hradu k velké bráně. Což udělali. Měšťané z Calais.“

Armand zvedl hlavu a zahleděl se Eustachovi do očí. Na rozdíl od jiných soch, které vídal po celé Paříži, v nich nespatřil slávu. Nebyli tu žádní andělé připravení odnést ty lidi do ráje. Nešlo o neohroženou oběť. Nepochodovali s hlavou vztyčenou k velkolepému mučednictví.

Chlapec v nich viděl muka. Zoufalství. Odevzdanost.

Měšťané z toho pobřežního města se báli.

Ale stejně to udělali.

Armandovi se začal třást spodní ret, zkrabatěla se mu brada a Stephena napadlo, jestli nezašel moc daleko, když chlapci ten příběh vyprávěl.

Dotkl se kmotřencova ramene, Armand se otočil na patě, zabořil obličej do Stephenova svetru a obemkl ho rukama. Ne v objetí, spíš se ho chytil. Jako by se člověk přidržel sloupu, aby ho proud přestal unášet.

„Zachránili se, Armande,“ řekl rychle Stephen, dřepl si a vzal vzlykajícího chlapce do náruče. „Nepopravili je. Král jejich životy ušetřil.“

Armandovi chvíli trvalo, než mu to došlo. Nakonec se odtáhl, přejel si obličej rukávem a podíval se na Stephena.

„Vážně?“

„Oui.“

„Je to opravdická pravda?“

„Opravdická pravda, garçon. Všichni přežili.“

Chlapeček se zamyslel, sklopil pohled ke svým teniskám a pak se podíval do Stephenových čistě modrých očí. „Udělal bys to?“

Stephen, který věděl, na co se ptá, málem odpověděl Ano, samozřejmě, ale zarazil se. Ten kluk si zasloužil pravdu.

„Jestli bych se vzdal života? Pro lidi, které mám rád, ano.“ Stiskl hubené ramínko a usmál se.

„A pro cizí lidi?“

Stephen, jenž svého kmotřence teprve poznával, si uvědomil, že se chlapec se snadnou odpovědí nespokojí. To dítě mělo v sobě něco tiše neústupného.

„Doufám, že ano, ale popravdě nevím.“

Armand přikývl, pak se obrátil k sousoší a narovnal se v ramenou.

„Bylo to kruté,“ řekl měšťanům. „To, co král udělal. Jak je nechal si myslet, že umřou.“

Jeho kmotr přikývl. „Ale projevil soucit, když je ušetřil. Jak už víš, život může být krutý. Ovšem taky umí být laskavý. Plný zázraků. To si musíš zapamatovat. Tebe taky čeká rozhodnutí, Armande. Na co se zaměříš? Na to, co je nefér, nebo na všechny ty úžasné věci, které se dějí? Obojí je pravda, obojí je skutečné. Obojí musíš přijmout. Ale co z toho bude mít pro tebe větší váhu?“ Stephen poklepal chlapci na hrudník. „To strašné, nebo to úžasné? Laskavost, nebo krutost? Budeš žít podle toho, jak se rozhodneš.“

„A co trpělivost?“ zeptal se Armand a Stephen v tom zachytil něco, čeho si předtím nevšiml. Náznak šibalství.

Chlapec nakonec přece jen poslouchal. Všechno vnímal. A Stephen Horowitz si uvědomil, že bude muset být opatrný.

Před Měšťany nebyla žádná lavička, tak Stephen odvedl Armanda ke svému oblíbenému Rodinovu dílu.

Otevřeli papírový sáček a tartelettes au citron snědli před Branami pekla. Stephen o tom pozoruhodném díle vyprávěl, zatímco z Armandova svetru ometal cukrový prášek.

„Pořád nemůžu uvěřit,“ řekl Stephen o padesát let později, když seděli před stejným sousoším a jedli tartelettes au citron, „že ses rozhodl požádat Reine-Marie o ruku před Branami pekla, ale na druhou stranu ten nápad vyšel ze stejné hlavy, která si myslela, že je dobrý nápad přinést její matce na první setkání s rodinou jako dárek pro hostitelku záchodový zvon.“

„Ty si to pamatuješ.“

Samozřejmě že si to pamatoval. Stephen Horowitz nezapomínal nic.

„Díky bohu, že sis ke mně přišel pro radu, než ses vyslovil, garçon.“

Armand se usmál. Ve skutečnosti si toho jarního dne před třiceti lety nepřišel do Stephenovy kanceláře vysoko nad Montrealem pro radu. Prostě chtěl svému kmotrovi oznámit, že se po dvouleté známosti rozhodl své děvče požádat o ruku.

Když Stephen tu novinu uslyšel, obešel stůl, přitáhl mladíka k sobě a pevně ho stiskl. Pak krátce přikývl a odvrátil se. Vyndal kapesník a jen na chvilku se zahleděl z okna. Přes Mount Royal vévodící městu. Do bezmračného nebe.

Potom se otočil zpátky a mladíka, kterého znal od narození, si změřil pohledem.

Armand teď už byl vyšší než on sám. Ramenatý. Hladce oholený s vlnitými tmavými vlasy a tmavohnědýma očima, vážnýma i laskavýma zároveň. A ano, se stále stejným náznakem šibalství.

Studoval na Cambridgi, aby se naučil anglicky, ale místo aby dál pokračoval ve studiu práva nebo ekonomie, jak mu radil jeho kmotr, nechal se mladý Armand zapsat na akademii Sûreté.

Rozhodl se.

A našel zázraky. Přišly v podobě řadové knihovnice v montrealské Bibliothèque et Archives nationales jménem Reine-Marie Cloutierová.

Stephen vzal na oslavu svého kmotřence na oběd do Ritzu.

„Kde ji chceš požádat?“ zeptal se Stephen.

„Neuhodneš to?“

„V Paříži.“

„Oui. Nikdy tam nebyla.“

Armand se se svým kmotrem vracel do Paříže každý rok. Objevovali město, nacházeli nová oblíbená místa. Pak končili den pojídáním zmrzliny v hotelu Lutetia naproti Stephenovu bytu. Číšníci se ohledně chlapce vždycky mohli přetrhnout, i když už vyrostl v muže.

Armandova adoptivní babička, která ho vychovávala, jeho návštěvy hotelu neschvalovala, ovšem trvalo ještě léta, než Armand pochopil proč.

„Bude to naše malé tajemství,“ říkával tehdy Stephen.

Zora neschvalovala ani Stephena, ovšem i tady trvalo léta, než se Armand dozvěděl důvod. A zjistil, že crème glacée v Lutetii je nejmenším z kmotrových tajemství.

Tehdy nad sklenkou šampaňského v Ritzu Armand předestřel Stephenovi svoje plány na žádost o ruku.

Když skončil, jeho kmotr na něj zůstal zírat.

„Ježíši, garçon,“ vydechl Stephen. „Brány pekla? Bože můj, a tobě svěřili pistoli?“

Stephenovi tou dobou táhlo na šedesátku a byl na vrcholu sil. Jako obchodní magnát děsil všechny kolem sebe. Armand měl podezření, že jakmile do místnosti vejde Stephen Horowitz, krčí se i nábytek.

Nešlo jen o sílu jeho osobnosti a obrovský majetek, který získal a spravoval, ale o jeho ochotu použít jak vliv, tak peníze ke zničení těch, o nichž byl přesvědčený, že jsou lumpové.

Byl skutečně laskavý a otevřeně nemilosrdný. A když na někoho upřel své pronikavé modré oči, jeho oběť se začala třást.

Armand však ne.

Ne proto, že by se spolu nikdy nedostali do křížku, ale protože se Armand z větší části nebál, že by Stephen mohl ublížit jemu. Měl strach, že on ublíží Stephenovi. Že ho zklame.

Hádal se s ním. Vysvětloval, že Reine-Marie miluje a že miluje i tu klidnou zahradu uprostřed Paříže.

„Kde jinde ji požádat o ruku než tam?“

„Co já vím,“ opáčil Stephen, zatímco si jeho čistě modré oči Armanda vyzývavě měřily. „V metru? V katakombách? V márnici? Proboha, garçon, kdekoli jinde než u Bran pekla.“

Armand chvilku mlčel, pak se uchechtl. Pochopil, co má Stephen na mysli.

Popravdě o té lavičce nepřemýšlel tak, že stojí před Branami pekla, uvažoval o ní jako o místě, kde se dokázal do jisté míry osvobodit od drtivého žalu. Kde našel šanci na klid. Kde našel štěstí, s citronovým krémem na bradě a cukrovým popraškem na svetru.

Právě před Branami pekla našel se svým kmotrem útočiště.

„Řeknu ti, kde to musíš udělat,“ pokračoval Stephen. A vysvětlil mu, co má na mysli.

To se stalo před pětatřiceti lety.

Armand a Reine-Marie teď už měli dvě dospělé děti. Daniela a Annie. Tři vnoučata. A do Paříže je přivedl každým dnem očekávaný příchod Anniina druhého dítěte.

Armand teď byl ve stejném věku jako Stephen v době, kdy spolu probírali onu žádost o ruku. Postavu měl robustní, vysokou přes stopětaosmdesát centimetrů, vlasy z větší části šedivé a obličej zbrázděný vráskami, které vyhloubilo plynutí času i tíha složitých rozhodnutí.

Hluboká jizva na spánku vypovídala o dani, již si jeho práce vybrala. O ceně za to, že je člověk vysoce postaveným důstojníkem Sûreté du Québec.

Ovšem měl ještě jiné vrásky. Hlubší. Vybíhající z koutků očí a kolem úst. Vrásky od smíchu.

I ty vypovídaly o Armandových rozhodnutích. A o váze, jakou jim přikládal.

Stephenovi teď bylo třiadevadesát a přes svou čím dál křehčí konstituci působil pořád hrozivě. Stále chodil denně do práce a terorizoval ty, kteří potřebovali pocítit strach, když už ne před Bohem, tak aspoň ten, jejž do nich zasel Armandův kmotr.

Stephenovy konkurenty nijak nepřekvapovalo, že jeho oblíbeným sousoším jsou Rodinovy Brány pekla. Se slavnou sochou Myslitele. A pod ní duše padající do propasti.

A teď seděli kmotr a kmotřenec opět vedle sebe na stejné lavičce a na sluníčku pojídali citronové tartaletky.

„Díky bohu, že jsem tě přesvědčil, aby ses vyslovil v Lucemburské zahradě,“ pochvaloval si Stephen.

Armand se ho chystal opravit. Ve skutečnosti Reine-Marie nepožádal o ruku v téhle zahradě, ale v jiné.

Potom se však zarazil a místo toho si kmotra přeměřil zkoumavým pohledem.

Není přece jenom pomalejší? Ve třiadevadesáti by to bylo jen přirozené, ale pro Armanda přesto nemyslitelné. Natáhl se a začal ometat cukrový poprašek ze Stephenovy vestičky.

„Jak se má Daniel?“ zeptal se Stephen, zatímco odrážel Armandovu ruku.

„Dobře. Roslyn se vrací do práce v návrhářském studiu, když teď holky chodí do školy.“

„Daniel je s prací v bance tady v Paříži spokojený? Plánuje tu zůstat?“

„Oui. Dokonce ho povýšili.“

„Ano, já vím.“

„Jak to víš?“

„Mám s tou bankou obchody. Tuším, že Daniel je teď v oddělení rizikového kapitálu.“

„To je. Tys mu –“

„To povýšení zařídil? Ne. Ale občas se spolu sejdeme, když jsem v Paříži. Povídáme si. Je to dobrý člověk.“

„Ano, já vím.“ Armandovi připadalo zvláštní, že Stephen cítil potřebu mu to sdělit. Jako by on vlastního syna neznal.

A další Stephenova odpověď už byla mnohem víc než jen zvláštní. „Promluv si s Danielem. Udobři se s ním.“

Ta slova Armanda šokovala. Otočil se ke Stephenovi. „Pardon?“

„Daniel. Musíte se usmířit.“

„Ale my jsme se už usmířili. Před lety. Všechno je teď mezi námi v pořádku.“

Pronikavé modré oči se upřely na Armanda. „Jsi si tak jistý?“

„Co víš, Stephene?“

„Vím to samé co ty, že staré rány bývají hluboké. A můžou hnisat. U jiných to vidíš, ale u vlastního syna sis nevšiml.“

Armand pocítil bodnutí hněvu, ovšem poznal, o co jde. Bolest. A pod ní strach. Byl si jistý, že ty rány u svého nejstaršího dítěte už vyléčil. Před lety. Nebo ne? „Co se mi snažíš říct?“

„Proč myslíš, že se Daniel odstěhoval do Paříže?“

„Ze stejného důvodu, jako se sem přestěhovali Jean Guy a Annie. Dostali tady skvělé pracovní nabídky.“

„A mezi vámi bylo všechno od té doby v pořádku?“

„Kromě pár zádrhelů ano.“

„Tak to mě těší.“

Stephen ale nevypadal ani potěšeně, ani přesvědčeně. Než z něj Armand stihl vytáhnout něco dalšího, jeho kmotr pokračoval: „Tvého syna bychom měli. A co tvoje dcera a Jean Guy? Zabydlují se v Paříži dobře?“

„Ano. Samozřejmě je to proces. Annie teď odešla ze své advokátní kanceláře na mateřskou a Jean Guy si zvyká na život v soukromém sektoru. Je to pro něj celkem výzva.“

„To mě nepřekvapuje. Když už není zástupcem velitele v Sûreté, nemůže nikoho zatýkat,“ poznamenal s úsměvem Stephen, který Jeana Guye dobře znal. „Musí to pro něj být těžké.“

„Pokusil se zatknout kolegyni, která u oběda předbíhala ve frontě, ale rychle se učí. Žádné škody nenastaly. Naštěstí jí řekl, že se jmenuje Stephen Horowitz.“

Stephen se zasmál.

Říct, že si při přerodu z vrchního inspektora Beauvoira ze Sûreté ve vedoucího oddělení v mnohonárodní stavební firmě v Paříži zvyká, bylo dost přehnané tvrzení.

A muset se obejít beze zbraně bylo ještě těžší.

„Hodně pomáhá, že tady jsou Daniel a Roslyn.“ Zatímco Armand mluvil, zkoumavě hleděl na svého kmotra, aby viděl, jak na ta slova zareaguje.

Jako ostřílený důstojník Sûreté du Québec a mnohaletý šéf Jeana Guye uměl číst ve výrazech obličeje.

Armand Gamache nebyl ani tak lovec jako spíš průzkumník a často se nořil do myšlenek, ale ještě častěji do pocitů jiných lidí. Protože tam se rodily jejich činy.

Šlechetné skutky. A také ty neskutečně kruté.

Jenže ať dělal, co dělal, ve svém kmotrovi číst nedokázal.

Nějakou dobu si myslel, že má u toho pozoruhodného člověka výsadní postavení a jedinečný vhled do jeho duše, ale v průběhu let začal přemýšlet, jestli to ve skutečnosti není právě naopak. Třeba ho sleduje moc zblízka. Třeba ostatní vidí Stephena jasněji a úplněji, než může on.

Pořád v něm spatřoval muže, který mu podal ruku a držel ho v bezpečí.

Ostatní, jako jeho babička Zora, viděli něco jiného.

„Jak je na tom Annie?“ zeptal se Stephen. „Jsou připravení na miminko?“

„Myslím, že tak připravení, jak se jen dá.“

„Je to velké rozhodnutí.“

„Oui.“ To nemělo smysl popírat. „Už to čeká každým dnem. Dneska je uvidíš u večeře. Pro všechny jsem zarezervoval stůl v Juveniles. Na osmou.“

„Bezva.“ Stephen si rozepnul náprsní kapsičku a ukázal Armandovi poznámku v útlém diáři. „Tušil jsem to.“

Už tam měl zapsáno rodina a vedle Juveniles.

„Vezmeme to s Reine-Marie kolem tebe a vyzvedneme tě.“

„Non, non, jdu napřed na drink s někým jiným. Sejdeme se tam.“ Stephen se zahleděl před sebe. Upřel pohled na Myslitele.

„O čem přemýšlíš?“ zeptal se Armand.

„Že se nebojím umřít. Jen se trochu bojím, že půjdu do pekla.“

„Co tě k tomu vede?“ zeptal se Armand, jímž to trochu otřáslo.

„Prostě jen přirozený strach třiadevadesátiletého chlapa, který se ohlíží za svým životem.“

„A co v něm vidíš?“

„Trochu moc zmrzliny.“

„To není možné.“ Armand se na chvilku odmlčel a pak spustil: „Já vidím dobrého člověka. Statečného člověka. Díky tobě je tenhle svět lepší.“

Stephen se usmál. „Je hezké, že to povídáš, ale nevíš všechno.“

„Snažíš se mi snad něco říct?“

„Non, vůbec ne.“ Natáhl se a chytil Armanda za zápěstí. Jeho laserově modrý pohled se upřel Armandovi do očí. „Vždycky jsem mluvil pravdu.“

„Já vím, že ano.“ Armand položil teplou ruku na Stephenovu studenou a jemně ji stiskl. „Když jsme si tu sedli, řekl jsi, že peklo je prázdné a ďáblové jsou tu. Cos tím myslel?“

„Je to jeden z mých oblíbených citátů, to přece víš,“ opáčil Stephen.

Armand to věděl. Stephen tou pasáží z Bouře s oblibou vyváděl z míry své konkurenty i kolegy. Přátele. Cizí lidi v letadlech.

Tentokrát to však bylo jiné. Tentokrát k tomu Stephen ještě něco dodal. Věc, kterou od něj Armand ještě neslyšel.

Konkrétní údaj.

„Řekl jsi, že ďáblové nejsou přímo tady.“ Armand zvedl ruce v nápodobě Stephenova gesta. „Proč jsi to řekl?“

„Jak to mám sakra vědět? Jsem dědek nad hrobem. Přestaň na mě dorážet.“

„A jestli nejsou tady, tak kde jsou?“

Stíny se protáhly až k nim a začínala v nich být čím dál větší zima.

„Ty bys to měl vědět.“ Stephen se obrátil k němu, ale ne popuzeně. Byl to pomalý, uvážlivý pohyb. „Potkáváš je dost často. Honěním ďáblů se živíš.“ Modré oči upřel do Armandových hnědých. „Jsem na tebe hrdý, synu.“

Synu.

Tak mu Stephen nikdy neřekl. Za těch padesát let ani jedinkrát.

Garçon, to ano. Chlapče. Říkal to velice láskyplně. Ale nebylo to totéž. Jako syn.

Armand věděl, že Stephen si dává dobrý pozor, aby to slovo nikdy nepoužil. Aby v Armandově životě nezaujal místo jeho zesnulého otce a nepošlapal jeho památku.

Teď to ale udělal. Bylo to uklouznutí? Známka stáří a slabosti? Narušení obranných zdí, jež dovolilo pravým citům uniknout? V tom jediném krátkém slově.

„O ďábly se nestarej, Armande. Je krásné zářijové odpoledne, jsme v Paříži a má se ti narodit další vnučka. Život je dobrý.“ Stephen poplácal Armanda po koleni, načež se o něj opřel, aby se zvedl. „Pojď, garçon. Můžeš mě odvést domů.“

Stejně jako vždycky se ještě zastavili u Měšťanů, aby se podívali do jejich zachmuřených, odhodlaných obličejů.

„Jen si to pamatuj.“ Stephen se zas otočil a podíval se na svého kmotřence.

Armand mu pohled oplatil a přikývl.

Pak oba muži pomalu vykročili po rue de Varenne. Když přecházeli ulici, Armand vzal Stephena za paži. Loudali se kolem obchůdků a zastavili se v cukrárně, kde Armand koupil pro Reine-Marie její oblíbený pain aux raisins escargot. A croissant pro Stephena k snídani.

U velkých červeně natřených dvoukřídlových dveří do Stephenovy budovy ho starý pán vyzval: „Nech mě tady. Asi si ještě zajdu naproti do hotelu Lutetia na aperitiv.“

„A tím aperitivem myslíš zmrzlinu?“

Teprve když Armand přecházel Arcolský most na cestě do svého bytu v Marais, uvědomil si, že ze Stephena nevypáčil odpověď na svou otázku. Nebo se spíš Stephenovi povedlo odvrátit jeho pozornost.

Od ďáblů. Kteří jsou někde přímo tady. V Paříži.

DVĚ

Přestože oknem do kanceláře proudilo slunce, Jean Guy skoro cítil, jak do místnosti zavanul mráz.

Zvedl oči od monitoru, ale už věděl, koho uvidí. Spolu s poklesem teploty jeho zástupkyni vždycky doprovázel sotva znatelný odér. A zatímco Beauvoir věděl, že mráz je jen výplodem jeho fantazie, ta vůně byla skutečná.

A jak jinak, ve dveřích stála Séverine Arbourová. Ve tváři měla obvyklý mírně přezíravý úsměv, který podle všeho doplňoval její luxusní oděv stejně jako hedvábná šálka. Beauvoir se nevyznal v módě dost na to, aby poznal, jestli má madame Arbourová na sobě něco od Chanelu, Yvese Saint Laurenta nebo Givenchy, ale od svého příjezdu do Paříže se ta jména aspoň naučil znát. A poznat haute couture, když ji viděl.

A teď ji viděl.

Ve svých čtyřiceti byla elegantní, uhlazená madame Arbourová dokonalým ztělesněním soignée. Pařížanka skrz naskrz.

Jediné, co na ní dokázal pojmenovat, byla její voňavka.

Sauvage od Dioru. Pánská kolínská.

Napadlo ho, jestli tím něco nechce říct, a zvažoval, jestli sám nepřejde z kolínské Brut na Boss. Ale rozhodl se to neudělat. Věci už mezi nimi byly dost složité i bez toho, že by se se svou zástupkyní pouštěl do války vůní.

„Spousta žen používá pánskou kolínskou,“ vysvětlila mu Annie, když jí o tom řekl. „A muži zas používají dámské parfémy. Je to všechno jen marketing. Jestli se někomu ta vůně líbí, tak proč ne?“

Pak se s ním vsadila o deset eur, že si druhý den do práce nevezme její eau de toilette. A on tu výzvu přijal. A řízením osudu si právě ten den vybrala jeho šéfová Carole Gossettová k tomu, aby ho pozvala na oběd. Vůbec poprvé.

Šel s ní do jejího soukromého klubu Cercle de l’Union Interalliée navoněný Aromatics Elixir od Clinique. Přesně stejnou vůní, jakou používala i sama viceprezidentka obřího průmyslového konglomerátu.

Vlastně se zdálo, že tím u ní zabodoval.

Annie na oplátku vyrazila do své advokátní kanceláře navoněná kolínskou Brut. Její mužští kolegové se k ní až do té doby chovali mile, ale odtažitě. Čekali, až se ta avocate z Quebeku osvědčí. Ten den ovšem působili uvolněně. Dokonce se k ní chovali s větší úctou. Ji i její pižmové aroma přijali za  své.

Annie Gamachová stejně jako její otec nikdy nepohrdla nečekanou výhodou, a tak dál tu kolínskou používala až do svého odchodu na mateřskou.

Naproti tomu Jean Guy se tím parfémem už znovu nenavoněl, přestože se mu to hřejivé aroma ve skutečnosti zamlouvalo víc než jeho Brut. Byla to Anniina vůně a jako taková ho vždycky uklidňovala a hřála u srdce.

Séverine Arbourová stála ve dveřích, na tváři milý úsměv, ale s podtónem doutnající zášti a náznakem samolibosti.

Vyčkává, aby ho mohla ve správnou chvíli bodnout do zad? Beauvoir si to myslel. Zároveň však věděl, že ve srovnání s brutální kulturou v Sûreté du Québec vnitřní politika v nadnárodní korporaci ještě nic není.

Tenhle nůž bude alespoň jen obrazný.

Beauvoir doufal, že ho madame Arbourová postupem času jako vedoucího oddělení přijme. Jenže za těch skoro pět měsíců, co ve společnosti pracoval, se jen začali vzájemně podezřívat.

On měl podezření, že se ona snaží podrýt jeho autoritu.

Ona měla podezření, že on je neschopný.

Určitá část Jeana Guye Beauvoira si uvědomovala, že obojí může být pravda.

Madame Arbourová se posadila na židli naproti němu a zahleděla se na něj. Trpělivě.

Beauvoir věděl, že ho to má rozhodit, ale nefungovalo to. Dneska ho nenaštve nic.

Každou chvíli se má narodit jeho druhé dítě.

Annie byla zdravá a stejně tak i jejich malý syn Honoré.

Měl práci, která ho bavila, i když ji nejspíš ještě úplně nechápal.

Byli v Paříži. V Paříži, proboha.

Jak se usmrkaný kluk, který hrával hokej s míčkem v uličkách východního Montrealu, stal vedoucím pracovníkem v Paříži, pro něj popravdě byla pořád trochu záhada.

A na povznesené náladě mu ještě přidávalo, že bylo páteční odpoledne. Z Montrealu dorazili Armand a Reine-Marie Gamachovi a dnes večer se všichni sejdou na večeři v jednom z jejich oblíbených bister.

„Oui?“ pobídl ji.

„Chtěl jste se mnou mluvit?“ zeptala se madame Arbourová.

„Ne. Jak jste na to přišla, Séverine?“

Kývla hlavou k jeho laptopu. „Poslala jsem vám jeden dokument. K projektu lanovky v Lucembursku.“

„Ano, zrovna ho čtu.“ Už se nezmínil, že ve skutečnosti ho prochází už podruhé a pořád nechápe, na co se dívá. Až na to, že jde o výtah na nějaký útes. V Lucembursku.

„Chcete mi snad něco ohledně toho říct?“ Sundal si brýle.

Den končil a Jean Guy měl unavené oči, ale radši by se propadl, než aby si přes ně přejel rukou.

Instinktivně cítil, že ukázat před tou ženou jakoukoli slabost, ať už fyzickou, emocionální, nebo intelektuální, by byla chyba.

„Jen jsem si myslela, že možná budete mít nějaké otázky,“ opáčila. A dál se na něj dívala. Vyčkávavě.

Beauvoir musel přiznat, že pohoda, kterou předtím cítil, se jejím přičiněním začíná kalit.

Byl zvyklý jednat se zločinci. A nejen s nějakými zlodějíčky nebo hňupy, co se v opilosti porvou v hospodě, ale s těmi nejhoršími z nejhorších. S vrahy. A jednou šílenou básnířkou s husou.

Naučil se, jak si je nepustit do hlavy. Samozřejmě až na tu husu.

Přesto se mu Séverine Arbourová nějak dokázala dostat pod kůži. Pod lebeční kost však ještě ne.

Ovšem ne že by to nezkoušela.

A on věděl proč. To by došlo i těm hňupům, co se perou v hospodě.

Chtěla jeho práci. Připadalo jí, že ji měla dostat ona.

Málem s ní soucítil. Nakonec, byla to skvělá práce.

Jako každý pátek dnes Beauvoir poobědval se svou šéfovou Carole Gossettovou v nedaleké brasserii, ale předchozí oběd jedl deset tisíc metrů nad zemí ve firemním tryskáči na cestě do Singapuru.

Dva týdny předtím letěl do Dubaje.

Jeho první cesta vedla na Maledivy, kde měl zkontrolovat systém na ochranu korálových útesů, který tam na maličkém ostrůvku v Indickém oceánu instalovali. Musel si to vyhledat a nakonec našel shluk ostrovů kousek od jižního cípu Indie.

Měsíc předtím se ještě válel ve zledovatělém bahně v Quebeku, snažil se zatknout vraha a bojoval o vlastní život. Teď se krmil langustami z jemného porcelánu a blížil se v soukromém tryskáči k tropickému ostrovu.

Během letu ho madame Gossettová, zakulacená, srdečná padesátnice, zasvětila do firemní filozofie. Podle níž si vybírali určité projekty a jiné ne.

Sama byla strojní inženýrka s postdoktorandským titulem z École polytechnique v Lausanne a vysvětlila mu problematiku jednoduše, bez infantilního tónu, který užívala madame Arbourová.

Beauvoir zjistil, že se k madame Gossettové čím dál častěji obrací pro radu i informace. Žádá o vysvětlení určitých projektů. Normálně by se nejspíš čekalo, že bude mluvit se svou zástupkyní, ale přistihl se, že se Arbourové vyhýbá a chodí rovnou za madame Gossettovou. A zdálo se, že ta si roli mentorky vedoucího, kterého osobně přijímala, celkem užívá.

I když mu jemně naznačila, že by se měl víc spoléhat na svou zástupkyni.

„Nenechte se jejím chováním odradit,“ vybídla ho madame Gossettová. „Séverine Arbourová je velice dobrá. Máme štěstí, že jsme ji našli.“

„Nezkrachovala její předchozí firma?“

„Ano, vyhlásila bankrot. Kvůli předlužení.“

„Pak měla štěstí spíš ona, že našla jinou práci,“ podotkl Beauvoir.

Madame Gossettová po výmluvném galském způsobu prostě jen pokrčila rameny. Mohlo to znamenat hodně. Anebo nic.

Jean Guy zmlkl a vrátil se ke čtení dokumentace, kterou mu madame Gossettová předala, poté co nastoupili na palubu. O korálech, proudech a bójích. O plavebních dráhách a o něčem, čemu se říkalo antropogenní disturbance.

Nakonec, když měli z desetihodinového letu na Maledivy za sebou devět hodin, jí položil otázku, kterou už dlouho toužil nadnést, ale trochu se bál odpovědi.

„Proč jste mě najala? Nejsem inženýr. Určitě víte, že tohle sotva dokážu přečíst.“

Zvedl svůj štůsek papírů. Tak trochu měl podezření, že najali špatného Jeana Guye Beauvoira. Že někde v Quebeku je inženýr se skvělou kvalifikací, který přemítá, proč to místo v GHS Engineering nedostal.

„Říkala jsem si, kdy se asi zeptáte,“ odpověděla madame Gossettová se srdečným smíchem. Pak na něj stále ještě s úsměvem na rtech upřela pronikavé, inteligentní oči. „Proč myslíte?“

„Myslím, že se ve firmě děje něco špatného.“

To samozřejmě byla ta druhá možnost. Že najala správného Jeana Guye Beauvoira. Ostříleného vyšetřovatele ze Sûreté du Québec. Schopného, zkušeného. Ne v technice, ale v hledání zločinců.

Madame Gossettová se v sedadle opřela a zkoumavě se na něj zahleděla. „Proč myslíte? Narazil jste na něco?“

„Non,“ odpověděl teď už opatrně. „Jen mě to tak napadlo.“

Popravdě mu to nepřišlo na mysl, dokud to nevyslovil, ale jakmile to bylo venku, viděl, že by to mohla být pravda.

„Proč jinak byste najala na pozici ve vedení firmy policajta, když to místo měl zjevně obsadit nějaký inženýr?“

„Vy se podceňujete, monsieur Beauvoir. Inženýrů už máme spoustu. Těch je jako máku. Eh bien, další inženýr je to poslední, co potřebujeme.“

„A co tedy potřebujete?“

„Určitou kombinaci vlastností. Přístup. Vůdcovské schopnosti. Přesvědčil jste muže a ženy, aby vás následovali do život ohrožujících situací. Četla jsem zprávy. A viděla na internetu ta videa.“

Při těch slovech se Beauvoir naježil. Ta ukradená videa nikdy neměla být zveřejněna. Jenže stalo se a ta škoda už se nedala napravit.

„Ale nečekáte ode mě, že pro vás udělám totéž?“ zeptal se a podařilo se mu i nasadit úsměv.

„Že nás povedete do bitvy? Doufám, že ne. Ze mě by byl pořádný cíl,“ zasmála se a položila ruce na své objemné břicho. „Ne. Vedete nové oddělení, vytvořené, abychom zajistili další úroveň kontroly. Každý projekt se pečlivě hodnotí, než se rozhodneme o něj ucházet. Musí být zároveň ziskový a zároveň přinést nějaký prospěch většímu počtu lidí.“

Toho si všiml a byl to jeden z důvodů, proč práci v GHS přijal. Jako otec jednoho dítěte a s druhým na cestě si začínal uvědomovat jisté děsivé pravdy o stavu světa.

GHS navrhovala přehrady, dálnice, mosty i letadla.

Ovšem přinejmenším polovina projektů se týkala čistíren odpadních vod, protierozních opatření, opětovného zalesňování. Alternativ k fosilním palivům. Nouzových přístřeší.

„Ale,“ vpadla mu do myšlenek madame Gossettová a naklonila se k němu, „vždycky je moudré mít nezasvěcené pozorovatele, kteří ohlídají, že jde všechno podle plánu. To je vaše oddělení.“

„Takže se nic špatného neděje?“ zeptal se.

„To úplně netvrdím.“ Teď už volila slova opatrně. „Jedna věc je mít nějakou filozofii, něco jiného je se jí držet. To očekáváme od vás. Ne plánovat, to udělají jiní, ale pohlídat, aby se… jak je to slovo? Nekorumpovalo.“

„Vy máte podezření na korupci?“

„Ne, ne tenhle typ korupce. Máme obavy, že by někteří projektoví manažeři vedení dobrými úmysly mohli začít osekávat růžky. To se stane snadno. Nenechte se oklamat výhodami, které z té práce plynou.“ Rozhlédla se po kabině soukromého tryskáče. „Takový úspěch s sebou nese spoustu tlaku. Jsou tu termíny, pokuty, bankovní půjčky, násilné státní převraty. A naši lidi jsou chycení mezi tím. Někdy to může zamlžit priority. Bylo by přirozené, že někdo pod tlakem dá přednost rychlosti před kvalitou. A když se něco pokazí, pokusí se to zakamuflovat. Ne proto, že je to špatný člověk, ale protože je člověk. Ovšem může to vyústit v tragédii.“

„Což není dobré pro obchod,“ uzavřel.

Rozhodila ruce. Byla to prostá pravda. Natáhla se po svém čaji. Poté co se napila, pokračovala: „Čtete poezii? Říká vám něco jméno Auden?“

Do háje, pomyslel si Beauvoir, další už ne. A měl to, lapený deset tisíc metrů nad zemí. Co to s těmi šéfy je?

„Slyšel jsem o něm.“ Nebo o ní?

„A prasklina v šálku otevře / dráhu do země smrti.“

„Máte ve svém šálku prasklinu?“ zeptal se.

Usmála se a odložila ho. „Pokud vím, tak ne. A jestli se nějaká objeví, je vaším úkolem ji najít.“

Chápal, co tím míní. A jako zázrakem i to, co mínil Auden.

„Ale jak poznám, že je něco špatně, když ani netuším, jak to má být správně?“

„Proto máte oddělení plné inženýrů včetně Séverine Arbourové. Je prvotřídní odbornice. Využijte ji.“ Madame Gossettová se mu podívala do očí. „Důvěřujte jí.“

Beauvoir přikývl, ale v duchu uvažoval, jestli je Arbourová taková špička, tak proč je v jeho oddělení, místo aby pracovala na opravdových projektech.

„Takže ‚kontrola kvality‘ je trochu zavádějící. Ve skutečnosti jde o dohled. Jsem vaše gorila?“ zeptal se Beauvoir poté, co zakrojil do své profiterolky.

„Musel jste mít podezření, když jsme vám do balíčku na uvítanou přidali ten boxer.“

Tehdy se zasmál.

„Ne, nejste gorila,“ pokračovala. „Jste naše záchranná síť. Naše poslední naděje, že jestli se něco pokazí, zabráníte tomu, aby se stalo to nejhorší.“ Upřela na něj smrtelně vážný pohled. „Neočekávám to a nemám podezření. Ale musím mít jistotu.“

Beauvoira zaujala ta první osoba jednotného čísla.

„Pověděla jsem vám, proč jsem vás najala, a teď mi vy řekněte, proč jste tu práci přijal. Předtím jste ji několikrát odmítl.“

Měla pravdu. Odmítl dvakrát, nakonec se však nechal umluvit. A důvod?

Byl unavený, umořený svou prací v Sûreté du Québec. Poté co jeho mentora, šéfa a tchána Armanda Gamache suspendovali, vedl oddělení vražd.

Sledoval, jakým ponížením si Gamache musel projít. Všechny ty narážky na jeho provinění. Před očima měl politiky, kteří tak selhali při Gamachově ochraně a obraně. Ačkoli věděli, že jednal v nejlepším zájmu občanů i policejního sboru.

Vrchního inspektora Beauvoira dosadili do funkce po skoro stejně ponižující sérii výslechů a vyšetřování.

Každodenně stopovali vrahy. Každodenně nasazovali život.

A na oplátku se z nich stali obětní beránci. Přivázaní řetězem k zemi jako potrava pro politiky toužící po znovuzvolení.

Plat byl ve srovnání se soukromou sférou skromný, rizika nespočetná a výhody se hledaly čím dál obtížněji. Jean Guy měl mladou rodinu, o které doufal, že se ještě rozroste. Na cestě měl dceru, která bude potřebovat oba rodiče.

A tak když ho lidi z GHS Engineering oslovili potřetí, ukázali mu, jaký plat nabízejí, a řekli, že ta práce je v Paříži, probral to s Annie. A oba souhlasili.

Jean Guy odešel ze Sûreté právě v době, kdy se tam vrchní inspektor Gamache vrátil, a tak svou práci předal bývalému a zároveň budoucímu veliteli oddělení vražd.

To všechno ale madame Gossettové vykládat nebude.

„Byl čas na změnu,“ odpověděl prostě, zatímco letuška sklízela jejich talíře.

A změnu to rozhodně přineslo. Ačkoli možná ne tak velkou, jak si myslel.

„Co se stane, když přijdu na to, že je něco špatně?“

„Půjdete za mnou.“

„A jak mám vědět, že – jak jste to říkala? – že ta prasklina v šálku nevede odshora? Víte, často to tak bývá. Začíná to tam.“

„Oui. A myslím, že tady vstupují do hry vaše vyšetřovací schopnosti.“ Znovu se naklonila k němu, zatímco se letadlo naklopilo a připravovalo se na přistání na miniaturním ostrůvku uprostřed rozlehlého a nemožně modrého oceánu. „Voyons, nemám rozhodně žádný důvod k podezření, že se něco děje. Kdybych měla, nasměrovala bych vás tam. Jste tady, abyste zajistil, že, ať úmyslně, nebo neúmyslně, neotevřeme dráhu do země smrti.“ Pohled teď měla tvrdý. Skoro nelítostný. „Vytváříme věci, které zlepšují život. Ale když se rozpadnou, životy berou. Musíme si být naprosto jistí. Rozumíte?“

Dívala se na něj tak upřeně, až ho to zarazilo. Do té chvíle svou práci viděl jen ze své perspektivy.

Jako měkké přistání po drsné realitě Sûreté. S platem daleko převyšujícím všechno, co si kdy myslel, že bude vydělávat. Budou v bezpečí. Budou v pohodlí. Budou v Paříži.

Teď to ale uviděl z pohledu madame Gossettové.

V sázce jsou životy. A jeho prací je zařídit, aby nikdo o ten svůj nepřišel.

„Není možné, abych dohlížel na všechny projekty,“ odpověděl. „Jsou jich stovky.“

„Proto máte podřízené. Nebojte se, jakmile se rozkoukáte, poznáte, kde něco nesedí. Vyčenicháte to.“

Vyčenicháte? vyhrkl málem. Co přesně si myslí, že vyšetřování obnáší? Přesto však musel přiznat, že pokud se někde něco zkazí, má to určitý odér.

V následujících týdnech a měsících o tom rozhovoru Beauvoir hodně přemýšlel. A teď, když se díval na svou zástupkyni šířící kolem sebe Dior a zášť, si na něj vzpomněl znovu.

„Myslím, že těmi plány pro Lucembursko se nějak dokážu probrat, Séverine. Merci. Jak pokračuje práce na tom projektu v Patagonii?“

Určitá jeho část s madame Arbourovou soucítila, ale jestli ho doteď nepřijala, jestli nenastoupila na loď pod jeho velením, pak jeden z nich bude muset jít.

A já to nebudu, pomyslel si Beauvoir.

„V Patagonii? Já o Patagonii nic nevím.“ Vyskočila na nohy. „Nabyla jsem dojmu, že si budete chtít promluvit o tom lucemburském projektu.“

„Proč myslíte?“

„No, poslední bezpečnostní testy jsou příští víkend. Nechtěl byste třeba být u nich?“

„Nevidím důvod. Vy byste chtěla jet? Proto jste tady?“

„Ne, ne. To je dobré.“

I na poměry Séverine Arbourové to byl podivný a znepokojivý rozhovor.

„Chcete mi snad něco říct, Séverine? O Lucembursku?“

„Ne.“

Když z kanceláře odešla, Jean Guy zvažoval, že by se na zprávu o Lucembursku ještě podíval. Znovu. Ale bylo po páté. Musel jít domů pomoct nakrmit Honorého a nechat Annie zdřímnout, než vyrazí ven na večeři.

Lucembursko může počkat.

Sebral z opěradla židle sako, došel k vedlejším dveřím do kanceláře Arbourové a oznámil: „Jdu domů. Přeju hezký víkend.“

Zvedla pohled a pak ho zas sklopila zpátky k displeji. Beze slova.

Jakmile Arbourová v kanceláři osaměla, rozhlédla se kolem sebe. Věděla, že se chystá minout to, čemu piloti říkají bod, od něhož není návratu. Ještě jedno ťuknutí na klávesnici a z nastoupené cesty už nebude úniku.

Oknem viděla v dálce Eiffelovu věž.

Zázrak francouzského konstruktérství. Vzor smělosti a novátorství. Něco, čím se mohou pyšnit.

Potom se vrátila ke svému laptopu a klikla na odeslat.

Sebrala svou kabelku Chanel a odešla, zastavila se jen proto, aby se mohla odhlásit.

„Hezký víkend,“ pozdravil ji strážný, když jí prohledal kabelku.

Usmála se a také mu popřála hezký víkend. Pak zamířila k metru.

Teď už se nemůže vrátit zpátky.

TŘI

Jak kráčeli po rue des Archives cestou k autobusové zastávce na rue des Quatre-Fils, Reine-Marie Gamachová se zavěsila do manželova rámě.

Armand navrhl, že by si z jejich bytu v Marais do restaurace mohli chytit taxi, jenže Reine-Marie radši jezdila autobusem. Tu cestu dobře znala. Vždycky jí potvrdila, že je v Paříži.

„Pamatuješ, jak jsme tím autobusem jeli poprvé?“ zeptala se.

Slyšel její slova, ale myslel na chvíli, kdy se do něj Reine-Marie poprvé zavěsila. Tak jako teď.

Bylo to na jejich třetím rande, kdy po večeři v montrealské zimě balancovali na kluzkém chodníku.

Natáhl se k ní, aby jí poskytl oporu, přesně ve chvíli, kdy se Reine-Marie natáhla k němu.

Aby mu poskytla oporu.

Zahákla paži do té jeho. A jejich osudy se tak propletly. Jestli jeden ztratí rovnováhu, ten druhý je podrží. Nebo oba spadnou.

„Mělas na sobě tu modrou pláštěnku, kterou ti půjčila máma,“ řekl, když si vzpomněl na tu mrazivou noc.

„Měla jsem puntíkované šaty, které jsem si půjčila od sestry,“ opáčila, jak vzpomínala na ten teplý den.

„Byla zima,“ prohlásil.

„Bylo vrcholné léto.“

„Ach, ano,“ řekl do večerního vzduchu, „vzpomínám si na to dobře.“

„Blázínku,“ zasmála se, protože poznala, na co odkazuje.

Usmál se. A stiskl jí paži, zatímco míjeli muže a ženy, mladé i staré, milence i cizí lidi, jak se procházejí po rue des Quatre-Fils.

„Připravené?“ zavolal Daniel nahoru.

„Nemůžeme jít s vámi, tati?“ zeptala se Florence.

Ona i její sestřička už měly na sobě flanelová pyžamka, která jim prarodiče přivezli z Quebeku.

Po Florencině pyžamu se procházel los, zatímco na Zořině si hrál medvídek baribal.

Sestřičky stály v obývacím pokoji jedna vedle druhé a upíraly oči na tatínka.

„Non, mes petit singes,“ odpověděl Daniel a přidřepl k nim. „Vy moje opičky. Musíte zůstat tady a hrát si s bratránkem.“

Podívaly se na Honorého, který spal na dece na podlaze.

„S ním není moc velká zábava,“ opáčila Zora nejistě.

Tetička Annie se zasmála z hloubi křesla, do kterého byla zabořená. Hlídání už dorazilo, potřebovali jen Roslyn.

„Soudě podle toho kopání to další nejspíš nikdy spát nebude,“ odtušila Annie a položila si ruku na břicho. „Chcete si sáhnout?“

Holčičky se k ní rozeběhly jako o závod, a jakmile jí položily drobné ručky na obrovské břicho, Daniel a Jean Guy se přisunuli k sobě.

„Na to si pamatuju,“ pošeptal Daniel. Hluboký hlas měl zjihlý a zněl trochu toužebně. „Když byla Roslyn těhotná. Připadalo mi to neuvěřitelné.“

Jean Guy sledoval, jak se Annie usmívá a přikyvuje, poslouchá, co holčičky povídají. Starší, šestiletá Florence se vyvedla po matce. Štíhlá, atletická, extrovertní.

Zora se podobala spíš otci. Robustnější, trochu nemotorná, stydlivější. Zatímco Florence uměla být dost zbrklá, honila se za míčky, narážela do pouličních lamp, odírala si kolena při skákání z houpaček, Zora byla klidnější, jemnější. Uvážlivější.

Když se Florence rozhodla, že se bojí ptáků, v parku se rozječela a utíkala pryč, Zora stála s hrstičkou plnou chleba a krmila je.

Jak je Jean Guy sledoval, byl nesmírně vděčný, že si jeho nenarozená dcera bude mít s kým hrát. I za to, že bude mít za bratra Honorého, oddaného až do krajnosti. Bude to potřebovat. Jeho. Je.

A co dostane ve své sestřičce Honoré?

Doufal, že lásku na celý život. A věděl, že i odpovědnost.

Podíval se na svého spícího syna a ucítil bodnutí viny za to, čeho se mu bez jeho souhlasu dostalo.

„Už jsem tu,“ ohlásila Roslyn, když po schodech sbíhala z ložnice. „Omlouvám se, že jdu pozdě. Ukaž, pomůžu ti.“

Napřáhla ruku a spolu s Jeanem Guyem a Danielem vytáhli Annie z křesla.

„Slyšeli jste, jak to mlasklo?“ zeptal se Jean Guy.

„Odmlaskni,“ umlčela ho Annie.

Zavěsila se do něj a on ji přivinul k sobě. Tak vyšli do chladného zářijového večera.

Armand a Reine-Marie vystoupili z autobusu na známé zastávce. U Bibliothèque nationale.

Armand se rozhlédl. Všem spolucestujícím, kteří také vystupovali, by připadalo, že se jen snaží zorientovat.

Velitel oddělení vražd ve skutečnosti kontroloval ulici. Instinktivně si ukládal do paměti brasserie, obchůdky, registroval dveře, uličky. Ostatní chodce. Auta osobní i nákladní.

Paříž rozhodně nebyla vůči násilí imunní a v nedávné době se v ní odehrály tragické teroristické útoky.

Ve městě se sice cítil příjemně, ale stejně ostřížím zrakem sledoval své okolí. Na druhou stranu, totéž dělal, i když šel doma v lese na procházku se psy.

Pokračovali po rue de Richelieu a ani ne za deset minut došli k bar à vins s lahvemi vystavenými ve výloze.

Majitelova dcera Margaux je přivítala polibky a objetím.

Nyní už vdaná, dospělá žena tu byla i před pětatřiceti lety, když Gamachovi do Juveniles vběhli promočení náhlým lijákem a rozhodli se, že zůstanou na večeři.

Margaux tehdy bylo jen pět a pracovala za barem.

Její otec se k ní sehnul, pošeptal jí něco do ouška a ukázal na ně. Došla k nově příchozím s bílým plátěným ubrouskem přes natažené předloktí a vážným hlasem jim navrhla lahodné červené víno z Andalusie.

Vyslovila to velice pečlivě. Pak se ohlédla po otci, ten uznale přikývl a na mladý pár se usmál.

Margaux teď provoz restaurace převzala a její manžel Romain tu dělal šéfkuchaře, ale Tim dál zůstal majitelem známým jako Velký šéf.

Dnes večer už na ně na stole čekala známá karafa. Přišli ze své skupinky jako první a usadili je k jejich obvyklému dlouhému stolu u dřevěného baru.

Armand a Reine-Marie si povídali s Velkým šéfem, zatímco v pozadí tiše hrál jazz. Za pár minut dorazili i Daniel s Roslyn a Annie s Jeanem Guyem.

Setkali se s nadšenými výkřiky. Margaux položila ruku na Anniino břicho, a zatímco se ostatní navzájem zdravili, chvilku spolu probíraly blížící se porod.

Jakmile povyk utichl, posadili se. Daniel nalil víno a Margaux přinesla Annie čerstvě vymačkanou pomerančovou šťávu a Jeanu Guyovi kolu. Na dlouhém stole přistála prkénka s ještě teplými bagetami, terine de campagne, mističkami se šlehaným máslem a s olivami.

„Myslela jsem, že přijde i Stephen,“ prohodila Annie s pohledem upřeným na prázdnou židli.

„Přijde,“ ujistil ji otec. „Viděli jsme se dneska odpoledne.“

„Nech mě hádat,“ vložil se do hovoru Daniel. „V Musée Rodin?“ Obrátil se k Roslyn. „Už jsi někdy slyšela, kde se táta rozhodl požádat mámu o ruku?“

„Nikdy,“ opáčila Roslyn s přehnaným zájmem. Stejně jako ostatní to slyšela už stokrát. „Co se stalo?“

Armand si snachu zpod přimhouřených očí přeměřil předstíraně nesouhlasným pohledem a ona se zasmála.

„Holky byly z těch pyžámek nadšené,“ řekla Roslyn Reine-Marie. „Obávám se, že je teď budou chtít nosit úplně všude.“

„Já bych je klidně nechal,“ prohlásil Daniel. „A mimochodem, mami, díky, že jsi ty dárky nenechala vybírat tátu.“

„Než jsem ho zarazila, už měl zabalené válečky na malování.“

Armand smutně potřásl hlavou. „Nejspíš budou muset počkat do Vánoc.“

Zatímco se ostatní smáli, Armand pozoroval Daniela.

Bavil se.

Vypadalo to, že Daniel se s Jeanem Guyem už smířil. Po dlouholetém žárlení na důvěrný vztah, který si jeho otec se svým zástupcem vytvořil, si teď mohl Daniel s Jeanem Guyem vybudovat vlastní vztah.

Stejně ale Armand postřehl, že si Daniel dal záležet, aby od něj Jean Guy seděl co nejdál. I když to mohla být jen náhoda.

Sám doufal, že zítra nebo pozítří bude mít čas zajít si s Danielem na poklidnou procházku nebo na něco k jídlu. Jen oni dva. Aby se po tom, co mu řekl Stephen, ujistil, že je opravdu všechno v pořádku.

Armand znovu zalétl pohledem k prázdné židli. Bylo osm dvacet a Stephen, obvykle posedlý dochvilností, stále nedorazil.

„Excusez-moi,“ omluvil se a vstal právě ve chvíli, kdy se dveře bistra otevřely a objevil se v nich starý pán.

„Stephene,“ vykřikla Annie a pokoušela se zvednout, dokud ji Jean Guy nevytáhl na nohy.

Armand a Reine-Marie stáli u svých židlí, zatímco se mladší osazenstvo vítalo se Stephenem, až je nakonec Margaux ve snaze uvolnit v maličké restauraci uličku, všechny zahnala zpátky na židle.

Daniel gestem objednal další víno, Stephen si položil telefon před sebe na stůl a pokývl barmanovi. Jeho obvyklé pití.

Martini dorazilo společně s čerstvou várkou červeného.

„Připijeme si,“ řekl Armand, když si všichni objednali. „Na rodinu. Na tu novou“ – kývl k Anniinu břichu – „i hodně, hodně –“

„Hodně,“ přidali se všichni a obrátili se ke Stephenovi, „starou.“

Stephen zvedl sklenku a opáčil: „Trhněte si.“

„Táta není zrovna nejvýřečnější,“ prohlásil Daniel, když smích utichl.

„No, to ho moc dobře neznáš,“ opáčil Jean Guy. „Jen počkej, až začne recitovat Ztroskotání Hespera.“

„Co se toho týče,“ začal Armand. Odkašlal si a zatvářil se velice vážně. „Plul jednou skuner Hesperus –“

Všichni se rozesmáli. S jedinou výjimkou. Armand koutkem oka zahlédl, jak se Daniel zakabonil. Zjevně se mu nelíbilo poslouchat, byť i jen v žertu, že Beauvoir zná jeho otce líp než on.

Stephen si Danielova výrazu také všiml a nenápadně Armandovi pokývl, potom se podíval na displej telefonu.

Nakonec se obrátil k Jeanu Guyovi a k Annie a zeptal se: „Jak ti je?“

Pár minut si pak otevřeně povídali.

„Kdybys něco potřebovala…,“ řekl Stephen a tím to zakončil.

„Třeba zmrzlinu v Lutetii?“ navrhla Annie.

„To bych mohl zařídit,“ opáčil Stephen. „Po pondělku. Můžeme to všichni oslavit.“

„Co se má stát v pondělí?“ zeptal se Jean Guy.

„Jen mám nějaké schůzky. A když už jsme u toho, jak to jde v nové práci?“

Na druhé straně stolu Armand řekl Danielovi: „To je skvělá zpráva o tvém povýšení. A k tomu celé nové oddělení.“

„To je,“ opáčil Daniel. „Rizikový kapitál. Už jsem udělal jednu investici.“

„A jakou?“

„To nemůžu říct.“

Nemůžeš, napadlo Armanda, nebo nechceš?

„Takže hodně vyhodnocuješ rizika?“ zeptal se.

„Přesně tak.“

Jeho otec pozorně poslouchal, kladl dotazy. Nenásilně z Daniela tahal informace, dokud se jeho syn neuvolnil a nezačal mluvit bez zábran, dokonce s nadšením.

Reine-Marie sledovala, jak se Daniel po několika minutách naklonil blíž k otci.

Byli si tak podobní, v mnoha směrech. Včetně vzhledu.

Daniel byl při svých téměř sto devadesáti centimetrech o něco vyšší než otec. A robustnější. Ne tlustý, ale měl kosti obalené masem.

Stejně jako Armand, jen o trochu víc.

Daniel si nechal narůst vousy, nazrzlé s několika šedivými pramínky, což Reine-Marie překvapilo. Jak ten čas běží.

Měl husté hnědé vlasy, které nosil ostříhané hodně nakrátko.

Vlnité vlasy jeho otce byly teď už dost šedivé. A maličko prořídlé. Armand měl na hladce oholeném obličeji samozřejmě víc vrásek. A hlubokou jizvu na spánku.

Stejně jako jeho otec se Daniel choval laskavě, téměř dvorně.

Na rozdíl od svého otce nebyl jako malý studijní typ, ale zato měl sebekázeň. Pracoval na sobě a často pak vynikl nad svými kamarády s přirozeným talentem.

Býval šťastný kluk.

Dokud…

Někdy po jeho osmých narozeninách se něco změnilo. Mezi ním a jeho otcem vyrostla zeď. Nejdřív to bylo jen nenápadné odtažení. Vždy zdvořilý chlapec se začal chovat formálně. Chladně. Obezřetnost se proměnila v odtažitost.

A ta přerostla v propast.

Reine-Marie sledovala, jak se Armand tu trhlinu snaží uzavřít, ale zdálo se, že ta se s každým objetím jen zvětšuje.

Armand dělal dobrovolného trenéra synova hokejového týmu, dokud ho Daniel nepožádal, aby toho nechal.

Vozil chlapce brzy ráno na tréninky a pak ho tam sledoval s mizernou kávou z automatu, o kterou si zahříval ruce.

Dokud ho Daniel nepožádal, aby toho nechal.

Večer ho chodil uložit a nikdy mu přitom nezapomněl říct, že ho má rád.

Ta slova se vždycky setkala s mlčením. Stejně ale nikdy nepřestal, až do dneška Danielovi říká, že ho má rád.

Vzhledem k tomu, že Armand sám o oba rodiče přišel, chtěl, aby jeho děti měly mámu a tátu, kteří tu pro ně vždycky budou a kterým mohou věřit, že je udrží v bezpečí.

Jenže Danielovi to nikdy nestačilo. Něco se roztrhlo. Otevřela se v něm nějaká díra, jež se nedala zaplnit.

A přesto byl Armand do chlapce dál zblázněný. Reine-Marie si nemyslela, že otec může milovat své děti víc.

Potom přešlo deset let a nastaly opravdové problémy. S drogami. Se zatčeními.

Jakmile Daniel mohl, odstěhoval se pryč. Tak daleko, aby mezi nimi bylo hluboké modré moře.

A pak přišel Jean Guy. Agent Beauvoir. Objevený v nějaké sklepní služebně Sûreté. Vzteklý, arogantní. Ještě jedna urážka, a vyhodili by ho z oddělení, vyřadili ze služby.

Vrchní inspektor Gamache v mladíkovi něco rozeznal. A k úžasu všech včetně agenta Beauvoira ho přivedl do oddělení vražd. Do nejvyhledávanějšího, nejprestižnějšího oddělení v Sûreté du Québec.

Z Armanda se stal Beauvoirův mentor. A ještě něco víc.

Jean Guy stoupal, až se z něj stal Armandův zástupce. A ještě něco víc.

Daniel mu ani jedno z toho nikdy neodpustil.

Reine-Marie o tom s Armandem mluvila. O možnosti, že by si od Jeana Guye držel odstup. Kvůli Danielovi.

Armand to ale neudělal. Navíc by to stejně nepomohlo.

„Ptal ses Daniela, co se děje?“

Tehdy jedinkrát viděla, že Armanda rozčilila.

„Myslíš, že jsem to nezkoušel? Ptal jsem se. Prosil jsem Daniela, ať mi řekne, co jsem udělal. Jen se na mě podíval, jako bych to měl vědět. Nemůžu se pořád motat dokola v naději, že ho něco konečně uspokojí. Beauvoir je skvělý vyšetřovatel a dobrý člověk. Nemůžu ho trestat kvůli svému vztahu se synem.“

„Já vím.“

Věděla i to, že Jean Guy není náhrada za jejich syna. Jeho vztah s Armandem je jiný. Mnohem starší. Zdálo se, jako by se ti dva znali odedávna, celý život.

Patřili k sobě.

„Daniel tě má rád, Armande.“ Stiskla mu ruku. „Vím, že má. Dej mu čas.“

Armand sklopil hlavu, pak ji zase zvedl. „Omlouvám se, že jsem na tebe vyjel. Já jen…“

„Oui.“

Jak roky plynuly a narodila se vnoučata, s Danielem se sblížili. Armand si říkal, jestli to, že se sám stal otcem, Daniela vůči vlastnímu otci trochu neobměkčilo. A nepřimělo ho odpustit mu jeho prohřešek, ať už to bylo cokoli.

Pořád však mezi sebou a jím cítil jistou vzdálenost. Jako by mezi sebou měli natažený ostnatý drát, takže se k sobě mohli přiblížit jen do té míry, než pocítili bodnutí.

Armand se ale snažil dál a ta vzdálenost se zmenšovala. Až se nakonec nedala postřehnout. Nebyla větší než prasklina v šálku.

Reine-Marie ty dva v bistru sledovala, jak se naklánějí k sobě. A odvažovala se doufat.

Na druhé straně stolu si Jean Guy a Annie pořád povídali se Stephenem.

„Co víte o Lucembursku, pane?“

„O Lucembursku?“ zeptal se Stephen a naklonil se nad stůl, aby si zkontroloval telefon.

„Čekáš nějaký hovor?“ zajímala se Annie.

„Ne.“

V tu chvíli dorazila večeře.

Merlu Breton pro Stephena. Křehké bílé rybí masíčko obklopené mladými brambůrky, grilovanou řepou a jemnou omáčkou.

„To je hodně lehké jídlo,“ usoudila Annie, poté co dorazil její obří steak s hranolky a béarnskou omáčkou.

„Šetřím si místo na rýžový nákyp,“ vysvětlil Stephen.

„Máme v Lucembursku jeden projekt,“ vysvětloval Jean Guy, zatímco mu nesli jeho vlastní steak s hranolky. „Jde o lanovku. Jenže já nerozumím technickým zprávám.“

Stephen přikývl. „Já taky ne. Už se o to ani nesnažím. Když investuju do nějaké stavební společnosti nebo do takového projektu, prostě jen čtu e-maily mezi projektovými manažery a centrálou. Ty jsou mnohem srozumitelnější.“

Odložil nůž a vidličku a zahleděl se na mladého muže. „Zaujalo vás na tom lucemburském projektu něco?“

Jean Guy zamyšleně svraštil obočí. „Non.“

„Víte to jistě?“

„Ano.“

Ocelově modré oči si Jeana Guye dál měřily, až se mu z hlavy všechno vykouřilo. Bylo to jako dívat se do hlavně namířené brokovnice.

„Tak proč o tom mluvíme?“ dotázal se Stephen. „Nejspíš jste se naučil temnému umění banality od svého bývalého šéfa.“

Annie se rozesmála, i Jean Guy si pobaveně odfrkl a všichni tři stočili pohled ke druhé straně stolu.

Armand se soustředil na Daniela a zjevně je neslyšel.

Jenže Daniel je zaregistroval. Ne slova, ale jejich smích. Letmé pohledy jejich směrem. Uvědomil si, že se dívají na něj. A smějí se.

„Takže…“ Přerušil hovor s otcem a oslovil Stephena na opačném konci stolu. „Víme, že máma s tátou se přijeli podívat na Annie a Jeana Guye, ale co přivedlo do Paříže tebe?“

Armand ucítil nepřímý úder. Povrchové zranění, jenže rána to i tak byla.

„Mám v Paříži nějaké schůzky,“ odpověděl Stephen. „Dorazil jsem včera. Načasoval jsem si to tak, abych tu byl, až se narodí miminko, doufám.“ Položil dlaň na Anniinu ruku, pak probodl Daniela pohledem. „Tvoji rodiče i já jsme přijeli i za tebou, Roslyn a holčičkami.“

Daniel zrudl. Ale neomluvil se.

„A teď…,“ začal Stephen a rozhlédl se kolem stolu, „vyprávěl jsem vám někdy, jak váš táta –“

„Plánoval požádat mámu o ruku?“ navázala Annie. „Nikdy. Co se stalo?“

Armand jen potřásl hlavou a ušklíbl se.

„Připijeme si,“ oznámil Stephen a zvedl sklenici. „Na Brány pekla.“

Přiťukli si a Stephen zachytil Armandův pohled. Armand rád viděl, že mu z očí srší pobavení a nefalšované štěstí, jenže bylo v nich i varování.

Ten starý nástražný drát, ten ostnatý drát je nakonec pořád na místě.

„Ale vážně,“ dodala Reine-Marie, když smích utichl. „Lepší otázka je, kam mě váš táta vzal na líbánky.“

„Myslela jsem, že do Paříže,“ odpověděla Annie.

„Myslím, že bychom si měli objednat dezert,“ prohlásil Armand a snažil se upoutat Margauxinu pozornost.

„Non, do Paříže ne,“ zavrtěla hlavou Reine-Marie.

„Tak do Manoir Bellechasse?“ nadhodil Daniel.

„Dá si ještě někdo rýžový nákyp?“ zeptal se Armand, když si nasadil brýle na čtení a sklonil hlavu k jídelnímu lístku.

„Non. Řekneš jim to, nebo mám já?“ otázala se Reine-Marie manžela.

„Proč nás nikdy nenapadlo se zeptat?“ obrátila se Annie k bratrovi.

„Neměli jsme čas, museli jsme se chechtat té žádosti o ruku,“ odpověděl. „Odvedení pozornosti. Teď už nám to ale musíš říct.“

Ovšem jejich pozornost byla znovu odvedena, tentokrát dezertem.

Daniel a Roslyn se dělili o obrovskou porci rýžového nákypu pokapaného slaným karamelem.

Annie si objednala vlastní nákyp a zuřivě ho bránila před Jeanem Guyem, který se nakonec podělil se Stephenem o ten jeho.

Reine-Marie a Armand byli ještě moc rozhození změnou časového pásma, než aby do sebe dostali nějaké další jídlo, a tak se jen dívali.

Když dorazil účet, Armand se po něm natáhl, avšak chopil se ho Stephen.

Byl to jeden ze vzácných případů, kdy se Stephen ujal placení, a Armand se na něj tázavě zahleděl. Ale starý pán se jen usmál a nechal, jak Armand viděl, obrovské spropitné.

Po vyhřátém ovzduší stísněného bistra působil noční vzduch jako osvěžení a Armanda i Reine-Marie trochu probral, přestože už oba toužili po posteli.

Ze zvyku dle mlčenlivé dohody rodina zamířila na jih ke Královskému paláci, cestou přecházela známé ulice a míjela známé obchody.

Tuhle procházku absolvovali po večeři v Juveniles vždycky. Měli pak pocit, že aspoň spálí jídlo, které právě snědli, přestože ten rýžový nákyp by nevyběhali, ani kdyby došli až do Versailles.

Table of Contents

jedna

dvě

tři