Přeložila Renáta Tetřevová

A DOG’S COURAGE

Copyright © 2021 by W. Bruce Cameron

All rights reserved.

Translation © Renáta Tetřevová, 2023

ISBN 978-80-249-5301-4

Obsah

- PROLOG

- 1. KAPITOLA

- 2. KAPITOLA

- 3. KAPITOLA

- 4. KAPITOLA

- 5. KAPITOLA

- 6. KAPITOLA

- 7. KAPITOLA

- 8. KAPITOLA

- 9. KAPITOLA

- 10. KAPITOLA

- 11. KAPITOLA

- 12. KAPITOLA

- 13. KAPITOLA

- 14. KAPITOLA

- 15. KAPITOLA

- 16. KAPITOLA

- 17. KAPITOLA

- 18. KAPITOLA

- 19. KAPITOLA

- 20. KAPITOLA

- 21. KAPITOLA

- 22. KAPITOLA

- 23. KAPITOLA

- 24. KAPITOLA

- 25. KAPITOLA

- 26. KAPITOLA

- 27. KAPITOLA

- 28. KAPITOLA

- 29. KAPITOLA

- 30. KAPITOLA

- 31. KAPITOLA

- 32. KAPITOLA

- 33. KAPITOLA

- 34. KAPITOLA

- 35. KAPITOLA

- EPILOG

- PODĚKOVÁNÍ

S láskou věnováno památce mých rodičů,

Williama J. Camerona MD a Monsie Cameronové.

Oba mi moc chybíte.

PROLOG

Michael „Bud“ Butters zesílil stereo, protože právě hráli jednu z jeho oblíbených country písní – Zac Nelson zpíval Life Is Wonderful. Bud se k němu připojil pronikavým falešným kvílením, které by uráželo sluch téměř kohokoli. Život je báječný. Všechno krásně shrnuto, pomyslel si Bud.

Život byl báječný. Dvaašedesátník, řekněme s velmi pestrou minulostí, už skoro rok sedával za volantem nákladního cisternového vozu s rozvorem náprav téměř šest metrů, motorem Cummins s výkonem 350 koní a kapacitou sedmnáct tisíc litrů nafty. Bud Butters – a řídí náklaďák! Spoustu let neměl ani řidičák, a teď se na něj podívejte. Profesionál každým coulem.

Vzhledem k pravidelné práci se mu dařilo splácet dluhy na kreditkách, ačkoli když vyměnil práci na ranči za sedavé zaměstnání, nepohodlně se mu zvětšil obvod pasu. Usoudil ale, že břicho má pořád stejné, jen kalhoty se nějak srážejí.

Dnes mířil na sever po wyomingské dálnici 26 do Morana, kde odbočí na 191 do Jacksonu, a pak se stočí na jih domů do Rock Springs, které leží v nejkrásnější hornaté oblasti na světě. Lidé na zdejších benzínkách ho vždycky rádi vídali, protože jim přivážel obživu. Ačkoli kdysi moc velkou cenu pro společnost neměl, nyní se stal důležitou součástí místní ekonomiky.

Ba co víc: jeho syn Nate se nedávno seznámil s dívkou Angie, protipólem jedovaté Marny, která nabádala Nata, aby s Budem přerušil veškeré styky. Marna odmítla věřit, že Bud už není tím ožralou, jakým býval, že už dva roky abstinuje, že se člověk může změnit. Marna rozežírala synovu duši jako kyselina a štvala ho proti vlastnímu otci, což dovedla až tak daleko, že Buda odstřihla od vnuka, malého Iana – který ani není její! – a málem dohnala Buda zpátky k láhvi – alespoň mu připadalo, že tohle by byla dokonalá výmluva. Co víc chtít? Z toho by začal pít každý! To mu ale jen našeptával hlásek slabosti – držel se odvykacího programu a fungovalo to. Svody tu budou pořád, stačí jim nepodlehnout. Chodil na setkání Anonymních alkoholiků. Dokázal klidně sedět, dívat se, jak se kamarádi opíjejí, dokud nespadnou z barových stoliček, a odolávat, ačkoli z jeho života postupně odcházel jeden parťák za druhým – to oni se nedokázali vyrovnat s Budovou změnou.

To všechno teď ale bylo už ve zpětném zrcátku. Život je báječný. Náhodné kontroly na alkohol a drogy v práci mu ještě víc pomáhaly, aby zůstával čistý. Nate konečně přišel k rozumu, zlovolná Marna zmizela v propadlišti dějin, zaplaťpánbůh, a Angie, nejsladší bytost pod sluncem, se s Natem seznámila v kostele a čirou dobrotou ovládla jeho srdce. Angie osobně zavolala Budovi a dohodla setkání v Landeru na odpočívadle. Nate se prý příliš stydí, aby zvedl telefon. Desetiletý Ian, už velký kluk, se k dědečkovi rozeběhl a bylo to. Bud měl znovu rodinu.

Člověk musí odpouštět. To je magické zaklínadlo. Dobří lidé odpustili Budovi a Bud odpustil všem.

No, Marně asi ne.

Po všech pracovních zastávkách v Dubois si Bud udělal malou zajížďku. Zamířil nahoru do Fish Lake Mountain, aby navštívil Iana, Nata a Angie.

Obezřetně vedl poloprázdný náklaďák nahoru po horských serpentinách. Cisterna s palivem není zrovna stabilní a může se převrhnout snáz než standardní přívěs. Za špatného počasí Bud dával bedlivý pozor, ale dnes panovalo slunečné bezvětří. Mimořádně suchý vzduch byl důvodem, proč se Dubois říkávalo Město, kde se nepotíte.

Budovi o tom kdysi někdo vyprávěl. Poštovní úřad prý tento název odmítl a trval na označení Dubois. Obyvatelé pod nátlakem vlády ustoupili s typickou kovbojskou rebelií. Název přijali, nikoli však výslovnost, která byla – proboha! – francouzská, a nazývali město Dú-bojs. Dú-bojs, Wyoming.

Silnice kroutila a strmě stoupala, ale provoz byl slabý a den báječný.

Bud měl vozovku jen sám pro sebe a náramně si to užíval. Nedávno vjel jeden pitomec v dodávce do protisměru a dostal jednoho jeho kolegu do nemocnice. Ba co hůř, neovladatelná cisterna Budova kamaráda se navalila na další projíždějící auta. Benzín se tehdy rozlil do všech pruhů I-80 a dálnici museli uzavřít. Díkybohu nikdo nezemřel.

Na vrcholu píseň skončila a Bud přestal zpívat – tedy pokud se tomu dalo říkat zpěv. Vypnul rádio a přehoupl se na druhou stranu kopce. Výhled do údolí byl úchvatný: kamenné útesy, řeka, zelené osiky.

Bud šoféroval svůj náklaďák rájem.

Zhluboka se nadechl čistého vzduchu a spokojeně vydechl. Malý Ian si zamiluje jízdy ve velkém trucku s dědou. Při té představě se Bud usmál.

Dole před sebou zahlédl několik hasičských vozů. Od řeky strmě stoupal pás uschlých borovic a hasiči je nechávali pod kontrolou shořet, aby snížili možnost vzniku katastrofálního požáru. Tomu postupu Bud moc nerozuměl – pálí stromy, aby samy nechytily? Viděl však, že hasiči jsou velmi opatrní, seřazení podél hranice ohně, s hadicemi připravenými zasáhnout, kdyby se plameny chtěly rozšířit za pásmo vysekané motorovými pilami.

Z Budovy perspektivy požárníci likvidovali tak tisíc, možná dva tisíce akrů suchých borovic, což mu připadalo téměř nemožné.

Bud jel dál, myslel přitom na malého Iana a dopustil se netypické chyby, mimoděk přeřadil vyšší rychlostní stupeň, zatímco by bylo bezpečnější podřadit a brzdit motorem.

Cisterna zrychlila, ale on si ničeho nevšiml, protože jeho srdce, překypující láskou k vnukovi, zachvátila náhlá křeč. Infarkt byl okamžitý a masivní. Bud se svezl ke straně a zatmělo se mu před očima. Motor burácel a cisterna zrychlovala a zrychlovala.

Dole hasiči jako jeden muž zvedli hlavy. Budův náklaďák rozmačkal zaparkovaný čerpací vůz. A pak už muži utíkali, zoufale utíkali, zatímco utržená cisterna se kutálela z příkrého srázu přímo do kontrolovaného požáru.

Bud se už nikdy nedozvěděl, že jeho smrt způsobila katastrofu, která zasáhla téměř všechny obyvatele Skalistých hor.

1. KAPITOLA

Užívala jsem si toho stylu spánku, který jsem si za dlouhá léta psího života osvojila: roztáhla jsem se na řídké trávě, čichala čerstvou vůni stromů a vnímala tiché zvuky ptáků a další šustění. Dřímala jsem kousek od svého chlapce Lucase. Jeho pach mě ujišťoval, že je nablízku. Neznám nic lepšího než si odpoledne po procházce v horách pěkně pohovět. Spokojeně jsem se rozvalovala, šťastná, že jsem na světě.

Lucas byl spokojený stejně jako já. Poznala jsem to z jeho uvolněného dechu. Seděl na sluníčku spolu se svým psem a svojí Olivií a klimbal.

Proto jsem sebou trhla, když znenadání strnul. Okamžitě jsem otevřela oči, zvedla hlavu, zamrkala a probrala se.

„Nikdo ani hnout,“ prohlásil naléhavě. Zadívala jsem se na něj, ale pak jsem upřela plnou pozornost na to, co jsem zničehonic ucítila: kočku, samici, velkou, někde blízko, prodírající se křovím. Ten divoký pach se nedal s ničím splést.

Na okamžik mě napadlo, jestli to nemůže být jedna konkrétní kočka, kterou jsem velmi dobře znala, ale rychle jsem si uvědomila, že ne, tohle je úplně cizí, neznámé zvíře.

Nehýbala se, a tak jsem ji zpočátku nezahlédla. Pak se ale trochu přizvedla a já ji spatřila. Byla silná, statná a větší než kočky žijící v jednom z domů v naší ulici, větší než skoro každá kočka, kterou jsem kdy viděla. Hlavou by mi snadno dosáhla na hřbet. Byla skvrnitá, napínala vzpřímené uši a v tlamě držela králíka. Cítila jsem ho stejně pronikavě jako ji.

Tohle opravdu nebyla kočka, kterou jsem kdysi znala, ačkoli ji připomínala. Ta moje z hor byla ještě mnohem větší.

Upřeně jsme se zadívaly jedna na druhou. Lucas s Olivií se ani nepohnuli. Byli napjatí, ale nebáli se. „Vidíš to?“ zašeptal Lucas.

Olivia se ošila. „Rysa jsem viděla jen jednou v životě. Tohle je vážně paráda!“

Lucas téměř neznatelně pokýval hlavou. „Je nádherný.“

Stále jsem z kočky nespouštěla oči a ona nepřestávala pozorovat mě. Byl to ten okamžik, jaký jsem často zažívala s veverkami, kdy jsme napřed dočista zkameněly, a teprve potom jsem je začala honit.

Nicméně jsem si nebyla jistá, jestli tohle zvíře vůbec honit chci.

„Sáhnu pro mobil a natočím video,“ zamumlal Lucas. „Bello, neštěkej.“

Nechápala jsem, proč mi můj chlapec říká, abych neštěkala, když neštěkám.

Byla jsem naprosto zticha.

Všimla jsem si, že pomalu šátrá rukou, ale i tento pohyb kočce stačil, aby si uvědomila, že má na práci jiné věci než civět na dva lidi a jejich úžasného psa. Pohybem stejně tichým jako Lucasův šepot se otočila a rychle zmizela v křoví. Zůstal po ní jen výrazný pach, který pozvolna vyprchával.

Kdybych ji chtěla pronásledovat, tohle by byla přesně chvíle, kdy vyrazit. Já ale o kočku ani o jejího králíka nestála. Ještě jsem nevečeřela a nechtěla jsem se štvát někde v divočině, zatímco moji lidé budou hodovat.

„Nádhera, prostě nádhera!“ vydechla Olivia nadšeně.

„Páni! Rysa jsem ještě nikdy neviděl,“ přitakal Lucas. „Víš, tábořit do přírody jezdím odjakživa, a sám jsem narazil leda tak na losa. Spolu jsme už ale měli štěstí na medvědy, orla, pumu, a teď si můžeme připsat na seznam i rysa.“

„Tudíž říkáš, že ti nosím štěstí.“

Lucas se na ni usmál. „Říkám, že teď, co jsem s tebou, si možná víc všímám světlejších stránek života.“

„To je pěkné.“

Zavrtěla jsem ocasem.

„Proč asi přišel tak blízko k nám?“ zeptala se Olivia. „Co to znamená?“

„Znamená? Tím myslíš jako nějaké znamení nebo předzvěst? Boží poselství? Nemyslím, že to má nějaký význam. Jen se na nás přišel podívat.“

Olivia pokrčila rameny. „Takhle se kočkovití nechovají. Lidi jsou jejich přirození nepřátelé.“

„Kočkovití?!“ zahlaholil Lucas. Natáhl se, chytil Olivii, překulil ji na záda a zasmál se. „Co je mi tohle za výraz?“

Olivia se na něj usmála. „Rysové jsou totiž kočkovité šelmy a já tím, že je umím správně označit, dokazuju, že ovládám slova, která můj lékařsky vzdělaný manžel nezná. A tohle není samosebou, že se nám zdaleka nevyhnul, nemyslíš?“

„Třeba nás špehoval. Třeba byl zvědavý na Bellu. Naši psovitou.“

Uslyšela jsem své jméno a zavrtěla jsem ocasem.

„Psovitou! Můj manžel je úžasně chytrý.“

„Moje žena je úžasně chytrá. Tak dobrá, co ještě víš o rysech?“

„Vím, že jsou teritoriální, stejně jako pumy. Pokud se samice rysa nachází na svém území, je královna a nikdo se s ní do křížku nepustí. Když se ale náhodou zatoulá na území jiné samice, je to otevřená výzva k boji. Z predátora se stane kořist. Podobně by třeba dopadla zdravotní sestřička, která by se pokusila flirtovat s hezkým doktorem Lucasem Rayem.“

Lucas se zasmál. „Přesto si pořád nemyslím, že by návštěva té kočkovité šelmy něco předznamenávala.“

Pochopila jsem, že se baví o kočce a králíkovi, ale neměla jsem chuť vydat se po jejích stopách. Moje místo bylo teď u mých lidí, u mého Lucase a Olivie. Žili jsme společně v domě, kde byla místnost na spaní, místnost na jedení a místnost, kde se ukládalo jídlo, říkalo se jí „kuchyň“. Občas jsem v té místnosti lehávala a nasávala všechny báječné pachy.

Nikdy jsem nezjistila proč, ale Lucas jednou za čas nanosí věci do auta, kterému říká „džíp“, a odveze nás do hor. Při těchto výpravách spíme v jediném pokoji s měkkými stěnami, který Lucas s Olivií vždycky postaví nedaleko vozu. A přesně tohle se dělo teď.

Chvíli poté, co divoká kočka utekla s úlovkem, Lucas otevřel nějaké balíčky a začal vařit, což byl dle mého soudu velmi pozitivní vývoj.

Sedli si na židle, které rozložila Olivia. Zatímco jsem upřeně sledovala, jestli jim něco neupadne, myšlenkami jsem se vrátila ke kočce s králíkem a k tomu, jak mi její příchod zničehonic připomněl mnohem větší kočku, se kterou jsem v těchto horách strávila mnoho, mnoho dní a nocí. Přestože z ní později vyrostla obrovská míca, vždy jsem o ní uvažovala jako o Velkém kotěti, jelikož byla kotě, když jsme se poprvé setkaly.

Lucas mi hodil kus večeře. Když jsem ho obratně chytila ve vzduchu, došlo mi, že poté, co divoká kočka s králíkem zmizela, její pach jsem si spíš představovala, než jsem ho opravdu cítila. Tohle se totiž v horách stává – tady není snadné soustředit se jen na jeden pach, protože o váš čich soupeří doslova přehršel nejrůznějších vůní. Ani jsem se ji nepokoušela stopovat – uplynulo už hodně času, co odběhla. Vlastně se mi hlavou zase honily vzpomínky na Velké kotě, na to, jak vonělo, když jsme společně stočené do klubíčka spaly, zatímco nás sníh zakrýval jako měkká deka.

Když se večer rozvalím u nohou svého chlapce, často přemítám o tom, jak odlišný je můj život teď, když jsem se vrátila k lidem. Nějaký čas jsem byla pes, který lovil a toulal se po stezkách s obrovskou kočkou, nespal v posteli a nedostával najíst dvakrát denně. Často jsem mívala hlad a strach, ale s mojí společnicí jsme vždy přežily. Po dvě zimy jsme společně tvořily smečku a spoléhaly jsme se jedna na druhou.

Kdykoli mě Lucas s Olivií vzali do hor, myslívala jsem na Kočku, protože právě tady jsem na ni poprvé narazila.

Když jsem ji poznala, byla ještě menší než ta s králíkem a byla sama. Její matka právě zemřela kvůli něčemu, co jí udělali dva muži. K tomu jsem alespoň dospěla, když jsem si očichala její mrtvé tělo ležící na zemi. Chvíli předtím se ozvala rána a pak ke mně utíkali dva muži a něco na sebe hulákali. Nad nehybnou mrtvolou se vznášel výrazný odér čerstvé krve a okolní vzduch nasytil ostrý pach štiplavého kouře, který zesílil, když se muži prodírali lesem směrem ke mně. Strnula jsem a chystala se utéct, když jsem si všimla, že se na mě z křoví dívá kotě.

Během okamžiku mi došlo, že to velké kotě v mlazině, ačkoli bylo větší než kterákoli kočka, kterou jsem kdy viděla, je dítě mrtvé a zakrvácené obrovské šelmy.

Musela jsem ho zachránit před těmi zlými lidmi. Vycítila jsem, že ať už zabili velkou kočku jakkoli, totéž by udělali kotěti a pravděpodobně i mně.

Nějaký čas jsem Velkému kotěti nahrazovala matku. Byla to pro mě přirozená role, protože když jsem byla štěně, dávno předtím, než jsem potkala Lucase, mi moji vlastní matku sebrali podobní zlí lidé, a tak jsem žila v noře pod domem s kočičí rodinou. Koťata se stala mými sourozenci a jejich matka mojí matkou.

Netrvalo dlouho a našla jsem Lucase, který mě vzal domů, a od té doby jsem místo koček žila s lidmi.

Naučila jsem Velké kotě lovit. Společně jsme se vydávaly na dlouhatánské výpravy, jelikož jsem byla ztracený pes. Oddělili mě od mého člověka, od Lucase, a já jsem hledala cestu domů. Velké kotě šlo se mnou. Cestou jsme si obstarávaly obživu a Velké kotě rostlo, až bylo větší než já.

Měla jsem ho moc ráda, ale ještě víc jsem milovala Lucase. Proto jsem šla domů a Velké kotě zůstalo v divočině, dívalo se za mnou, jak odcházím, pryč z hor, vstříc k pachům a zvukům velkého města s auty a spoustou lidí.

Když jsem opustila Velké kotě a sestoupila do ulic mezi domy a silnice, nedokázala jsem oddělit pach svého chlapce od pachů jiných, ale vnímala jsem ho a věděla jsem, že dokážu najít cestu k němu domů.

Velké kotě jsem už nikdy nespatřila, ovšem když jsem usínala, dokázala jsem si ho snadno představit vedle sebe, jak mě zahřívá a dělá mi společnost. Nejlepší zvířecí přítelkyně, jakou jsem kdy měla.

Když jsme se s džípem kodrcali po hrbolatých horských cestách, často jsem čenichala proti větru a dávala pozor, jestli ji neucítím nebo nezaznamenám sebemenší pach, který by mi prozradil, že je stále naživu. Zatím se mi nedařilo, ale Lucas pokaždé nacházel nová místa, takže jsem doufala, že se s drahou kamarádkou jednoho dne shledám.

Moc jsem se na to těšila.

Lucas s Olivií jedli maso, ale nezapomínali ani na hodného pejska, jako jsem já. Okouzlovala jsem způsobným sedem. To pokaždé zabralo.

Po večeři jsme společně vlezli do malé místnosti, kde jsme spávali, když jsme jezdili na výlety džípem. Tohle byla naše druhá noc, což znamenalo, že se brzy vrátíme do svých postelí v našem domě.

Bylo mi jedno, kde spím, pokud jsem byla se svým chlapcem. Chvíli jsem si hledala místečko na měkké dece, až jsem se uvelebila mezi Lucase a Olivii. A jakmile jsem to udělala, hned jsem se zahřála, protože jsem byla s lidmi, kteří mě milovali a já milovala je. Od chvíle, kdy jsem Lucase uviděla poprvé, jsem věděla, že my dva patříme k sobě. A to byl i důvod, proč jsem se nikdy nevzdala hledání domova. Podstoupila jsem dlouhou cestu jednoduše proto, že jsem jeho pes. Během putování jsem se seznámila hned s několika milými lidmi, kteří se o mě chtěli starat, ale pro mě existuje jen Lucas.

Stejně často, jako jsem snila o Velkém kotěti, jsem si představovala svého chlapce, jak se mnou běhá a dává mi pamlsky.

Chvíli potom, co Lucas zavřel na zip dveře, jsem zaslechla venku mezi stromy nějaké šustění. Zvedla jsem hlavu a tlumeně varovně zavrčela.

„Bello, hlavně neštěkej, ano?“ zamumlal Lucas ospale.

„Lucasi, hlavně nechrápej, ano?“ opáčila Olivia.

Lucas se ve tmě zasmál. „Četl jsem, že ženy často předstírají, že jejich manželé chrápou, aby se ti chudáci cítili provinile.“

„A já zase četla, že když muži chrápou, ženy je polévají vodou, aby se ti chudáci cítili mokří,“ přisadila si Olivia.

Lucas se opřel o loket. „Taky občas chrápeš a já si nikdy nestěžuju.“

„Ale jen proto, že tvoje chrápání to moje úplně přehluší.“

„Vidíš, jaké máš štěstí?“

Olivia se zasmála. „Ta tvoje snaha předstírat naprostého hlupáka je vážně zábavná.“

„Jsem rád, že tě bavím.“

„Možná bys někdy v budoucnu mohl předstírat chytrost. Třeba na moje narozeniny,“ škádlila ho Olivia. „Jen jeden den. Zbytek roku si klidně hraj na troubu.“

Usmívali se jeden na druhého. Lucas se natáhl přese mě a dotkl se Oliviina ramene. Zavrtěla jsem ocasem, protože si položil ruku na moje záda. „Hele.“

„Hele co?“

„Miluju tě, Olivie Rayová.“

„Miluju tě, Lucasi Rayi.“

Znovu jsem zaslechla zašustění a znovu zavrčela.

„Bello, hlavně nechrápej,“ zanotoval Lucas.

„Hlavně nechrápej, Bello,“ přitakala Olivia.

Dumala jsem, co mi to asi říkají.

„Zítra mám pro tebe překvapení,“ poznamenal Lucas po dlouhém mlčení.

Olivia se zavrtěla. Otevřela jsem oči, ale jinak nereagovala. „Překvapení? Jaké?“ dožadovala se.

„To ti přece nemůžu prozradit – taková je podstata překvapení. To ti snad už někdy někdo vysvětlil.“

„Tak alespoň naznač.“

„Spi, Olivie.“

„Jen malinko…“

Lucas se zasmál. „Spi. Zítra uvidíš.“

2. KAPITOLA

Na druhý den ráno jsme malý pokoj s měkkými stěnami nechali stát a nasedli jsme do džípu. To znamenalo hrbolaté cesty, na kterých auto poskakovalo ze strany na stranu, a úžasné, divoké vůně pronikající otevřenými okny. Pro mě byly všechny jízdy autem fantastické, ale chápala jsem, že v džípu je to jiné, mnohem dobrodružnější.

Seděla jsem vzadu, zatímco Lucas řídil a Olivia se kymácela vedle něj. Povídali si, ale nerozuměla jsem jedinému slovu. Už dávno jsem pochopila, že nemusím vědět všechno. Raději jsem vystrkovala hlavu z otevřeného okénka, pozorovala zvířata a štěkala na ně. Na každého psa, kterého jsem venku zahlédla, jsem vyzývavě zaňafala. Obvykle mi neodpověděli, jen na mě užasle zírali, když jsem je míjela.

Kočky mi vůbec nevěnovaly pozornost, ale já na ně stejně štěkala. Mám kočky ráda a často se je snažím štěkotem pobavit, nicméně ještě nikdy se mi to nepodařilo. Občas zaňafám i na veverky, ale ty raději honím. Ptáků si nevšímám. Ostatně kdo by se o ně zajímal během jízdy autem, že?

Olivia natáhla ruku a dotkla se Lucasova krku. Usmáli se jeden na druhého. Cítila jsem, jak z nich vyzařuje láska, a tak jsem zamávala ocasem.

Když jsem Lucase poznala, Olivia u něj nebydlela. Občas jsem z něj sice cítila její pach, ale bylo to, jako by byla venkovní kočka, která si na bydlení s lidmi zvyká jen pomalu. Podobně na tom byla i moje kočičí máma, když jsme ještě žili pod domem. Tehdy se před lidmi schovávala, ale teď si našla ženu, které věří a žije s ní.

Dlouho jsem svoji kočičí mámu neviděla, avšak když jsme se naposledy setkaly, byla šťastná.

„Dobře víš, že bych ti snídani uvařila,“ podotkla Olivia.

Lucas se na ni usmál. „Vím, ale ve Friscu je restaurace, kde mají vynikající skořicové rolky.“

Olivia se zasmála. „Skořicové rolky? Nedržíš náhodou dietu?“

Pokrčil rameny. „Možná bych mohl udělat výjimku.“

„Možná?“ odfrkla si Olivia a pak se stáhla. „Počkej minutku. Tohle má být to překvapení? Skořicové rolky?“

„Hmm… molky?“

Olivia ho laškovně plácla po rameni.

Lucas se ušklíbl. „Chceš říct, že nejsi překvapená? Co lepšího bys chtěla?“

„Asi ti budu muset vysvětlit, co je podstatou překvapení pro tvoji ženu,“ informovala ho povýšeně. „Skořicové rolky jsou překvapení leda tak pro tebe.“

Lucas zavrtěl hlavou. „Kdepak, já už o nich vím.“

Dokud jsme nezdolali strmou hrbolatou silnici a nezamířili směrem, odkud jsem cítila město, nezahlédla jsem jediného psa. A pak už jsem jich viděla fůru, většinou bez vodítka. Hráli si a pobíhali. „Žádné štěkání,“ obrátil se ke mně Lucas, který nechápal, že se jedná o psí pravidlo: Kdo jede v autě, štěká. Musí!

Lidi by se mohli od psů naučit spoustu věcí, ale obvykle mají moc práce a nevěnují tomu příliš pozornosti.

Když jsme zastavili a vylezli ven, malinko mě zklamalo, když mě Lucas s hlasitým cvaknutím připnul na vodítko. V tomhle městě zřejmě někteří psi mohli chodit volně, zatímco jiní museli na řetěz. Když o tom tak přemýšlím, takových míst je fůra.

Potěšilo mě, když jsme se s Olivií a Lucasem vydali po chodníku, který pod slunečními paprsky báječně voněl. Sedla jsem si s nimi k venkovnímu stolu pod velkou látku, která nám poskytovala stín.

Trpělivě jsem čekala, až mi k tlapkám spadne kus slaniny. Věděla jsem totiž, že jestli budu Lucase upřeně sledovat, neodolá.

„Nežebrej, Bello,“ varoval mě.

Zavrtěla jsem ocasem, protože když už mě oslovil, slanina se určitě blíží.

Chvíli předtím, než se nad námi zatáhlo, jsem zaslechla odněkud z hor zaburácení. Na druhé straně ulice jsem zahlédla psa na vodítku, jenž okamžitě zvedl hlavu. Poznala jsem, že postřehl totéž. Blížilo se něco velkého: obrovská, znepokojivá změna. Když se do nás opřel kvílící poryv větru, Lucas s Olivií překvapeně nadskočili a kousek papíru, který si předtím Lucas položil na klín, vzlétl. Se zájmem jsem se dívala, jak tančí po chodníku. Měla jsem sto chutí pustit se za ním, ale ze zkušenosti jsem věděla, že většina papírů nemá vůbec žádnou chuť.

„Páni!“ vykřikl Lucas, když se látka nad námi napnula a věci na stole se zakymácely. „Zničehonic!“

Sklenice se převrhla a sladká tekutina stékala dolů na beton. Olízla jsem ji. Lucas s Olivií vyskočili na nohy.

„Všechno posbírej!“ naléhala Olivia.

K zemi se skutálel kousek chleba a já se po něm hned vděčně vrhla, zatímco moji lidé uklízeli ze stolu. Právě jsem žvýkala, když se látka nad našimi hlavami s prásknutím napnula a pak se zvedla nahoru.

To mě zaujalo. Nikdy předtím jsem nic takového neviděla a přemítala jsem, proč to Lucas asi udělal.

„Slunečník!“ vykřikla Olivia.

Dívala jsem se, jak se ta velká látková věc zvedla, odlétla na chodník a začala poskakovat po ulici. Lucas se otočil, jako by se za ní chtěl rozběhnout, ale pak se zarazil. Látka se motala dál, znovu poposkočila a zmizela za rohem, následovaná prachem, pískem a malými kousky papíru.

Vítr už kvílel takovou silou, že jsem nedokázala rozpoznat pachy, které kolem mě fičely. Nicméně jsem zavrtěla ocasem, když ze dveří vyšla milá paní, aby si se mnou popovídala. Byla to stejná žena, která předtím přinesla Lucasovi slaninu, tudíž jsem ji považovala za kamarádku. Dveře za ní hlasitě práskly.

„Nechcete jít dovnitř?“ zeptala se zvýšeným hlasem, aby byla slyšet.

Postřehla jsem otázku, ale ne slovo „slanina“, a tak jsem si nebyla jistá, jestli mluví na mě.

Olivia zamrkala proti zvířenému prachu. „A můžeme? Máme Bellu.“

Zaslechla jsem své jméno a zvedla hlavu. Žena se usmála a sáhla na stolek pro talíře. „Tohle je Frisco. Všichni tu máme rádi psy a nikdo si nestěžuje,“ ujistila Olivii. „Minulý listopad, když jsme volili starostu, jeden místní přihlásil jako kandidáta svého psa. Volby jsme museli nakonec zrušit, protože pes vyhrál.“

Něco na stolku kutila a shodila na zem další kousek toastu. Napnula jsem vodítko, ale nedosáhla jsem na něj.

„Chcete, abych vám přinesl ten slunečník?“ nabídl se Lucas.

„Uletěl a vítr ho odnesl támhle doprava,“ dodala Olivia.

Paní zavrtěla hlavou. „Mám dvě dcery. Všichni snowboardisti ve městě jsou z nich celí pryč. Až uvidí náš slunečník, budou se předhánět, kdo ho přinese. A možná se kvůli tomu i poperou.“

Ven vyšla další žena, aby pomohla s talíři, ale já jsem se tak soustředila na spadlý toast, že jsem ji ani pořádně nepřivítala. Paní-co-přinesla-slaninu mezitím zápolila s dalšími látkami, stále napnutými na tyčích uprostřed prázdných stolů. Lucas jí šel pomáhat. Vždycky je napřed nadzvedl a pak stáhl.

„Díky. Stačí, když je postavíte ke zdi. Pošlu někoho, aby je odnesl,“ požádala ho.

Lucas látkové věci, teď už složené, opřel o zeď. Potom jsme všichni následovali ženu dovnitř.

Ohromilo mě to. To opravdu necháme ten toast ležet na chodníku?

Jakmile za námi zaklaply dveře, hluk větru se okamžitě ztlumil. Obklopila mě omamná slaďoučká vůně – možná že přece jen zapomenu na tragickou ztrátu toastu. Lidé seděli, povídali si a žvýkali. Většinou si pochutnávali na dobrotách, kterými by nepohrdl ani pes. Zajímalo by mě, jestli si to některý z nich uvědomuje.

Paní-co-přinesla-slaninu nás zavedla ke stolu a Lucas se na ni vděčně usmál. Druhá žena mezitím před Lucase a Olivii položila talíře. „Páni,“ žasl Lucas. „Tomu říkám vítr!“

Paní-co-přinesla-slaninu pokývala hlavou. „To jsou Skalisté hory. V jednu chvíli je klid, a vzápětí fičí, jako by přišel hurikán. Říkáme tomu ‚sezona čelních skel‘, protože touhle dobou spousta lidí musí vyměnit sklo u auta.“

Odešla a za ní se táhl slabý odér slaniny. Na talíři mého chlapce ale zůstal zbytek jídla, a tak jsem si důstojně sedla, což Lucas po čase zaznamenal. „Budeš tu omeletu ještě jíst?“ zeptal se Olivie.

„To mi chceš říct, že máš po tom skořicovém překvapení ještě hlad?“

„Myslím, že Bella by si ráda dala sýr.“

Naklonila jsem hlavu. Kromě mého jména totiž vyslovil i další slovo, které jsem znala a velmi si ho cenila. Lucas se natáhl a sáhl do Oliviina talíře. „Tak co, Bello?“ zabroukal tiše. „Dala by sis kou-sí-ček sýra?“

Kou-sí-ček sýra! Soustředila jsem se na jeho prsty, a když je pomalu sklonil a ovanul mě lahodný sýrový odér, téměř jsem se chvěla. Začichala jsem a olízla jsem si pysky. Konečně jsem na tu dobrotu dosáhla. Jemně, jako ostatně vždycky, jsem si kou-sí-ček sýra vzala a sliny se mi jen sbíhaly.

Kou-sí-ček sýra byl totiž jedním z důkazů Lucasovy lásky ke mně.

Slanina už ale bohužel došla.

Bylo to velmi přátelské místo. Když lidé míjeli náš stůl, zastavovali se, aby mě pohladili. Většina mi nabídla ruku, abych ji mohla očichat, a já snadno rozeznávala pachy sladkostí a masa. Ze zkušenosti jsem však věděla, že mi žádný pamlsek nedají. Takhle přátelští zase nebyli.

Lidi mají moc vykouzlit pozoruhodné laskominy, přesto tráví velmi málo času jídlem, což byla jedna z nejzáhadnějších věcí, které jsem nikdy nepochopila. Můžou dávat psům dobrůtky, ale dělávají to jen zřídka.

Za nějaký čas se objevila Paní-co-přinesla-slaninu a odnesla všechny talíře.

„Co kdybychom se šli podívat do muzea?“ navrhl Lucas.

„A nechceš se radši vrátit do našeho tábora?“

„Půjdeme na túru,“ souhlasil, „ale ve zdejším muzeu jsem ještě nikdy nebyl a Bella taky ne.“

„A pouští dovnitř psy?“

„Ve městě, kde psi kandidují na post starosty?“

Jakmile jsme opustili restauraci, okamžitě jsem zamířila pod stůl, kde jsem naposledy viděla toast, ale byl pryč!

Milovala jsem svého chlapce, avšak odvedl mě dovnitř, aniž by bral ohled na jídlo na zemi, které mi mezitím někdo nezaslouženě sebral.

Jsem si jistá, že Olivia a Lucas byli stejně zdrcení ztrátou toastu jako já, ale museli jsme někam jít, a tak jsem cestou přes ulici natáhla vodítko. Netušila jsem, kam míříme, nicméně jsem tam Lucase vedla.

Otevřel dveře a vstoupili jsme do staré, zatuchlé a vrzající budovy. Pachy, které mě obklopily, byly zvláštní. Nikdy předtím jsem se s něčím podobným nesetkala. Vrtěla jsem ocasem. Nechápala jsem, co děláme, ale byla jsem šťastná, že to děláme.

Ukázalo se, že jsme se ocitli na jednom z těch míst, kde Lucas s Olivií chodí pomalu, často se zastavují a povídají si. Proto jsem často vykonávala povel: Sedni!, drbala jsem se za uchem, zívala jsem a dumala, jestli bych se chovala vzorně, kdybych se rozvalila na zemi a trochu si zdřímla.

Kolem nás stály vysoké krabice ze dřeva a skla a Lucas s Olivií se k nim nakláněli a dívali se na ně. „To je tak krásné,“ vydechla obdivně Olivia a dotkla se prstem skla.

Uvnitř krabice něco bylo, ale z místa, kde jsem seděla, jsem neviděla co.

„Ačkoli šedí vlci nebyli v Coloradu oficiálně znovu vysazeni, objevují se tady, což naznačuje, že se sem dostali sami, z Wyomingu a dalších lokalit, kam byli znovu navráceni,“ prohlásil Lucas. „Tento exemplář byl zastřelen nedaleko Monarch v roce 1939.“

„Miluju, když používáš profesorský tón,“ škádlila ho Olivia.

Lucas se na ni usmál. „Jen jsem si říkal, že pro tebe bude snazší, když ti budu popisky tlumočit já, než kdyby sis je četla sama.“

„Ovšem, kdybys mi to laskavě nezjednodušil, hlava by mi to nebrala,“ ušklíbla se. „Tak mi řekni, jestlipak víš, čím jsou ta zvířata vycpaná?“

„Jistěže,“ prohlásil Lucas samolibě.

„A čím?“

„No… většinou nějakou… vycpaninou.“

Olivia se zasmála.

Zase jsme udělali pár kroků, zastavili se, znovu se rozešli, jako pes, který si značkuje teritorium. Tohle chování dobrý pes chápe.

Konečně mě Lucas odvedl do kouta k jedné další krabici a já se zarazila. Kožich na krku se mi zježil a přejel mi mráz po zádech. Nevěřícně jsem zírala před sebe.

Přímo přede mnou stála moje kamarádka. Oči se jí leskly a v rozšklebené mordě byly vidět tesáky.

Velké kotě.

3. KAPITOLA

Lucas se zasmál. „Bella si myslí, že je to opravdová puma.“

„Kdybych ji viděla jen koutkem oka, asi bych dostala infarkt. Chci říct, že je až groteskní, jak skutečně vypadá,“ připustila Olivia.

Slyšela jsem své jméno, ale na Lucase jsem se ani nepodívala. Soustředila jsem se jen na zvíře před sebou. V každém ohledu vypadalo jako Velké kotě, dokonce i trochu vonělo jako Velké kotě. Znala jsem i to postavení těla, tak kočičí, plné síly. Domácí kočky se pohybují obezřetně, ale z Velkého kotěte vždy vyzařovalo jakési ledabylé, klidné sebevědomí. Když jsem byla jeho loveckým partnerem, nikdy jsem neměla strach z atletických nohou nebo velkých, smrtonosných drápů. A teď přede mnou stálo v příšerně hrůzostrašné, agresivní póze, navíc v lidském příbytku.

Bylo to Velké kotě, a přesto, jak jsem si ho prohlížela, došlo mi, že vlastně není. Zvíře se ani nepohnulo, ani mě nesledovalo očima. Čelila jsem nadpřirozenému zjevení a z hrdla mi uniklo bezděčné zavrčení. Co to je za podivné stvoření, které vypadá jako Velké kotě, ale není to Velké kotě? Nechápala jsem to. Dostala jsem strach a cítila se zranitelná. Tohle Velké kotě bylo nepřirozeně jiné. Napadlo mě, jestli Olivia a Lucas nejsou náhodou v ohrožení.

„To je v pořádku, Bello,“ zašeptal mi Lucas. „To je jen vycpané zvíře. Není skutečné. Nemůže nám ublížit.“ Popošel dopředu a položil ruku na Velké kotě, pohladil ho po hlavě, jako by to byl pes. Stvoření nezareagovalo, nezvedlo hlavu a nezačalo příst, což by Velké kotě jistě udělalo, kdyby se ho Lucas dotkl. Tím jsem si byla jistá.

Co se tomu zvířeti stalo? Nehýbalo se, jako by bylo mrtvé, ale nepáchlo smrtí. Jenže nevonělo ani životem. Spíš vydávalo stejný odér jako tahle suchá, prašná místnost. Oči mi říkaly, že je to moje přítelkyně, avšak nos mi neprozradil vůbec nic.

Lucas na mě kývl. „To je v pořádku, Bello. Pojď se podívat.“

Znala jsem slovo „pojď“. Opatrně jsem udělala pár obezřetných kroků, napjatá jako tětiva. Byla jsem připravená buď utéct, nebo bojovat, kousat nebo ště- kat.

Jenže ani Lucas, ani Olivia nevypadali vystrašeně, a tak jsem se konečně přiblížila k nehybné kočce a důkladně si ji očichala. Je to vážně Velké kotě?

Také Olivia poplácala tu věc po hlavě. „Nenapadne tě, jak jsou tahle zvířata obrovská, dokud nestojí přímo před tebou.“

„Tyhle kočkovité, jsi asi chtěla říct,“ opravil ji Lucas a Olivia se usmála.

Zachytila jsem pach lidských rukou a chemikálií a velmi slabě také pach něčeho, co kdysi bylo živé, ale teď je mrtvé jako tělo dlouho ležící u silnice. Pohlédla jsem na Lucase a zavrtěla ocasem. Byla jsem naprosto zmatená. Tohle mohlo být jistým způsobem Velké kotě, a jestli ano, pak ho něco změnilo takovou měrou, že už to nebylo ani zvíře, ani kočka. Pořád jsem byla naježená a znovu jsem zavrčela.

Lucas se sklonil a konejšivě mě pohladil po zádech. „To je v pořádku, Bello, neublíží ti. Podívej, támhle je jelen.“

Následovala jsem Lucase přes celou místnost až tam, kde stál vysoký a nehybný jelen s mrtvým pohledem. Páchl stejně jako ta věc, co vypadala jako Velké kotě. A pak mě Lucas zavedl k něčemu, co kdysi bývalo liška.

Ocitli jsme se na místě, kde zvířata vypadala jako živá, nehybně stála, měla rozevřené oči, ale živá nebyla.

Vůbec se mi tady nelíbilo.

Lucas s Olivií velmi pomalu kráčeli a tiše si povídali. Následovala jsem je, protože jsem hodný pes, ale očkem jsem neustále sledovala tu věc, co nebyla Velké kotě. Nedokázala jsem ze sebe setřást pocit, že kočka přestane strnule stát, přijde ke mně, začne se o mě třít hlavou a příst, jak to udělala tolikrát, když jsme spolu cestovaly.

Během doby, kterou jsem s ní strávila v horách, se mi po Lucasovi tolik stýskalo, že dokonce i teď jsem na ty dny plné úzkosti a hladu nerada vzpomínala. Jenže nyní, v této místnosti, se mi stýskalo po Velkém kotěti. Přemítala jsem, jestli i já chybím jemu, jestli mě hledá v divočině stejně jako já je.

Na druhé straně místnosti nějaký muž dával věci na polici. Sledovala jsem, jak si náhle sedl, jak to lidé občas dělávají. Promnul si obličej a trochu se nahrbil, jako by se mu chtělo spát. Dokonce i na takovou dálku jsem postřehla, že je nešťastný. Něco mu bylo.

Vypadal, jako by potřeboval hodného psa. Rozeběhla jsem se k němu, vodítko táhla za sebou, abych zjistila, jestli ho moje přítomnost trochu nerozveselí. V tomhle jsem totiž velmi dobrá – umím rozesmát smutné lidi.

Když jsem se k němu přiblížila, zkřivil tvář. Nepřestal se mračit, ani když jsem k němu přistoupila. A v tu chvíli se všechno změnilo. Poznala jsem ostrý pach jeho potu a nezaměnitelný odér jeho dechu.

Poplašeně jsem si k němu sedla a zavyla jsem, ale nikdo tomu nevěnoval pozornost – dokonce ani on. A tak jsem zaštěkala.

„Bello!“ zavolala na mě Olivia z dálky. „Neštěkej!“

Povel: „Neštěkej!“ v tomto případě neplatil. Dělala jsem to, k čemu mě vycvičili. Nepřestávala jsem štěkat. Dávala jsem všem najevo, že se s tímto člověkem děje něco velmi zlého.

„Bello?“ zeptal se Lucas, když za mnou s Olivií zamířil. „Proč štěkáš?“

Teď, když jsem upoutala pozornost svého chlapce, přistoupila jsem k dalšímu kroku. Opřela jsem si obě tlapky o mužova kolena a zaštěkala mu přímo do obličeje. Muž na to vůbec nereagoval, jak měl. Jen na mě zmateně zamrkal.

„Sedni!“ nařídil mi Lucas.

Vycítila jsem, že znervózněl, a věděla jsem, že jsem udělala správnou věc. Poslechla jsem. Lucas se natáhl a starostlivě položil dlaň na mužovo rameno. „Jste v pořádku, pane?“

„Jo,“ kývl. „Omlouvám se. Jen jsem nemohl popadnout dech.“

„Dostal jste nějaký záchvat? Netrpíte nějakou formou epilepsie?“

Muž zavrtěl hlavou. „Ne, pokud vím. Záchvat?“

Lucas přitakal. „Moje matka je pravidelně mívala. Bella vždy poznala, když se blížily, a reagovala stejně jako teď. Vždy se rozštěkala vysokým tónem, který jsme se všichni naučili rozpoznávat. Vycvičili jsme ji a složila certifikované zkoušky psa varujícího před záchvaty. Signalizuje je tak, že si o dotyčného opře tlapky a výrazně štěká. Víte určitě, že jste v pořádku?“

Muž si sáhl na hrudník. „Abych vám řekl pravdu, v poslední době mám ošklivý kyselý reflux. Beru antacidové tabletky, ale moc to nepomáhá.“

„A nezhoršuje se to pálení žáhy při cvičení?“ zeptal se Lucas.

„To ano,“ kývl. „Ne že bych bůhvíjak cvičil. Myslím v tělocvičně.“

„Pane, prvním rokem pracuji jako lékař v Denver Medical. Musím vám říct, že vaše obtíže naznačují srdeční záchvat a Bella signalizovala, že se s vámi něco děje.“ Lucas se otočil k Olivii. „Asi bude nejlepší, když zavoláš na tísňovou linku,“ poznamenal klidně.

Olivia přitakala, poodstoupila a vytáhla mobil.

„Bello,“ nařídil mi Lucas. „Zůstaň!“

Sice jsem nechápala, co se děje, ale poslechla jsem. Štiplavý odér přetrvával, a dokonce sílil. Lucas si klekl, aby nahlédl muži do očí. „Mám v džípu lékařský kufřík. Skočím pro něj. Vy tu zatím odpočívejte, ano? Hned jsem zpátky.“

Muž kývl. Poplašeně jsem se dívala, jak Lucas odchází z místnosti a pak opouští i budovu! Přesto jsem dál plnila rozkaz Zůstaň!, i když mi to nedávalo smysl. Nelíbilo se mi, že mi můj chlapec zmizel z dohledu. Olivia na druhé straně místnosti stále telefonovala. Úzkostlivě jsem zavyla, abych jí sdělila: Musíme za Lucasem!

Za chvíli se můj chlapec vrátil. Šťastně jsem vrtěla ocasem. Ulevilo se mi, že ho zase vidím. Také jsem čekala pamlsek za to, jak dokonale jsem seděla na místě. Rychle jsem ale postřehla, že se něco děje. Lucas spěšně postavil velkou tašku vedle mužova křesla. Rozevřel ji a přehraboval se uvnitř, jako by hledal psí dobrůtku. Když však ruku znovu vytáhl, držel v ní jen malý balíček, ten roztrhl, vyndal nějakou malou věc a můj nos mi okamžitě potvrdil, že ať už je to cokoli, ochutnat to nechci. Položil dlaň na rameno sedícího muže a ten sklíčeně zvedl hlavu.

„Pane? Chci, abyste rozžvýkal tento aspirin, ano?“

Muž byl stále smutný a stále vylučoval štiplavý zápach. Z výcviku jsem ale věděla, že teď nemám štěkat.

Dumala jsem, jestli pořád platí povel Zůstaň! Zadívala jsem se na Olivii, jestli mi neporadí, jenže ta dál držela telefon u ucha a vůbec se ke mně neotočila.

„Aspirin? A nezhorší to reflux?“ namítal muž. „Říkali mi, ať si aspirin neberu.“

Lucas zavrtěl hlavou. „Ne, takhle je to v pořádku. Nemyslím, že vás trápí reflux, pane. Pomalu to rozžvýkejte.“

Muž kývl. „Nerad jsem vám na obtíž.“ Natáhl ruku a Lucas mu podal ten naprosto nezajímavý pamlsek. Muž si ho dal do úst, začal ho kousat a pořád se mračil.

Měla jsem pocit, že všichni na něco čekáme. Mrkla jsem na tu věc, co nebyla Velké kotě. Cítila jsem se téměř provinile, že jsem ji vzhledem ke všem událostem, co se teď odehrávaly, důkladněji neprozkoumala. Zvláštní kočka se ale stále nehýbala a prázdnýma očima zírala do neznáma.

„Jak se cítíte teď?“ zeptal se Lucas. „Nějaká změna?“

Muž polkl a pokrčil rameny. „Je mi divně.“

„Divně?“

Oči mu zmatněly, až je měl stejně prázdné jako ta věc, co nebyla Velké kotě.

„Pane!“ vykřikl Lucas naléhavě. Muž se zhroutil dopředu a Lucas ho popadl pod paží a položil ho na zem. Můj chlapec se otočil, tvář staženou napětím. „Olivie!“

Table of Contents

PROLOG

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA