Aleš Dostál

Myslivecké povídky

Aleš Dostál

MYSLIVECKÉ POVÍDKY

Aleš Dostál

Myslivecké povídky

Copyright © Aleš Dostál, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9539-8

Obsah

Srnec pro maminku

Kňour na Žárovém vrchu

Fernetka

Ztracený Dirk

Una, daňčí pes

Starý už a ještě starší pes

Postřelený a utopený

Láska je láska

Moc pěkné místo

Specialista

Tropická noc

Olafův odboj

Souřadnice

Bezhlavý jelen

Skřivan

Pět vteřin

Zabiják

Srnec pro maminku

Nastupoval jsem na své první místo u lesního závodu vjednom podhorském městečku.

Od ředitele mě poslali do účtárny sepsat pracovní smlouvu. Než jsem prošel dlouhou chodbu bývalého zámečku, otvíraly se postupně všechny masívní dveře od kanceláří, aby si mě prohlédli. Měl jsem na sobě červenou péřovou bundu podobnou té, v které Hermann Buhl zdolával Nanga Parbat, manšestrové golfky a bílé vlněné podkolenky. Dnes už vím, že jsem musel vypadat jako idiot. Nastupoval jsem do zaměstnání jako lesník, ne jako horská služba. Naznačil mi to i otec, když mě ráno před cestou na vlak poplival.

„Jedu přece do hor,“ ohradil jsem se.

*   *   *

Měl jsem pravdu.

Když mě z Lesního závodu poslali autobusem na nejvzdálenější horské polesí, ležel na konečné zastávce pravidelné linky neposkvrněný sníh bez jediné stopy. Bylo poledne druhého ledna a vypadalo to, že na této polosamotě několika domů v čele s dřevěnou budovou polesí ještě nikdo do nového roku nevystrčil ani nos. Jenom bílé sloupy dýmu, které v bezvětří stoupaly přímo k blankytu, dávaly jistotu, že v domech žijí lidé.

Sníh na schodech polesí byl odházený, ale dovnitř vedla jediná lidská stopa.

V nezamčené kanceláři hřála kachlová kamna a nad stoly visel oblak voňavého cigaretového kouře. Bylo to v době, kdy ještě platilo, že kdo nekouří, není chlap. Zapálil jsem si Astru s filtrem, svlékl bundu a posadil se ke kamnům. Pokud tak vypadá vstup do života, klidně si ho dám ještě několikrát. Polekal jsem se, až když do kanceláře vstoupila bez zaklepání nějaká žena.

„Manžel tady není?“

Představil jsem se a řekl, že dovnitř budovy vedla jen jedna stopa.

„Tak to budou ve sklepě,“ otočila se a odešla.

Možná jsem to neměl chápat jako výzvu k následování, bohužel ale pochopil. Hned druhé dveře z chodby vedly do velikého sklepa, vlastně kamenného přízemí budovy.

„Kdy začnete s uzením?“ zeptala se paní ještě na schodech vousatého čtyřicátníka. Ten spolu se stejně obrostlým kolegou zvedl hlavu od strojku na maso. Místo na manželku se ale přes její hlavu dívali na hubeného mladíka za jejími zády. Byl jsem to já a z jejich pohledů bylo jasné, že jsem vstoupil nevhod. Nepomohlo ani to, když jsem ohlásil nástup do práce. Zvědavě jsem nahlížel, jakou odbornou lesnickou činnost právě provádějí. Oba měli na sobě stejnokrojová zelená saka se stříbrnými jedlovými větvičkami na klopách. Lesnická fakulta, kterou jsem právě absolvoval, byla obsahem předmětů od technických po přírodovědné jakási všeobecně vzdělávací vysoká škola, ale takový předmět jsme určitě neměli. Na dlouhém nástavci masového strojku bylo navlečeno něčí střevo a vedle ve vaničce čekala hromada česnekem vonící směsi mletého masa.

„Nikdy jsi tu nebyl a nic jsi neviděl,“ zněl nakonec první pracovní příkaz v mém dospělém životě.

A hned následoval druhý, abych věnec klobás rovnoměrně rozvěsil na tyče z udírny a zpátky je tam vracel. Tak jsem rozvěšoval a snažil se, ať nevidím velkou hlavu laně a tmavě hnědou zimní deku pohozenou v koutě.

Tolik jsem se bál, že jako technik polesí budu jen sedět v kanceláři nad hromadou výkazů a že si ani nepřičichnu k pořádné práci.

Byl jsem v zaměstnání hodinu a nos si nevěděl rady, která vůně je příjemnější. Česnek v klobásovině, nebo vůně rozhořívající se udírny, přeražená rumem v čaji, který přinesla paní polesná?

Hned první večer, když jsem se ubytoval v podkrovním inspekčním pokoji, sám si zatopil v kachlácích a díval se, jak ke krmelci u lesa scházejí nejdřív jeleni a za nimi opatrné laně, jsem napsal první dopis tatínkovi. Děkoval jsem mu, že mě podporoval v mém výběru povolání. Být lesníkem je krásná věc. Ještě si pamatuji poslední větu toho dopisu.

„A potom jsme až do večera pomalu pod udírnu přikládali švestkové dřevo, které měl polesný na uzení nachystáno. Večer jsem potom dostal svůj díl klobás, zatím prý malý, ale jak se ukážu, bude větší.“

Čekal jsem, že se tatínek bude radovat se mnou, když jsem za týden otevíral jeho dopis.

„Milý synu, je to sice pěkné, ale proč ti říkali, že jsi nic neviděl? Bojím se, aby v tom nebyla nějaká černota.“

Nic nového pod tatínkovým sluncem. Jako policajt, kterým se tenkrát ale říkalo příslušník, byl opravdu nejpoctivější a nejnaivnější člověk, jakého jsem poznal. Nikdy by si neutrhl ze sousedova stromu hrušku na naší straně plotu, ačkoliv mu to zákon dovoloval. Zemřel v roce devadesát a pánbůh věděl, proč si ho povolal včas, protože divoké devadesátky by stejně nepřežil ani se zdravým srdcem.

Přesto jsem jeho mravní myslivecký kredit ještě jednou potrápil dalším příběhem.

*   *   *

Mladší z vousáčů, hajný Milan, byl považován za lovce s mimořádnými úspěchy. Když někdo z vedení potřeboval narychlo něco ulovit, řeklo se Milanovi.

Milan to zařídí, slíbil polesný a hajnému řekl: „Milane, běž…“ Pokyn to byl sice podobný tomu, který se vydává loveckým psům při naháňce, ale Milanovi to nevadilo. Nasadil si novou startku do cigaretové špičky, kterou držel v ústech i s hořící cigaretou, a měl volné obě ruce.

To dopoledne desátého září byl jasný a horký den, když polesný podobný povel vydal. Na Lesním závodě akutně potřebují zvěřinu z laně nebo špičáka.

„Milane, mohl bys jít?“

Milan mlčky sáhl do škvíry mezi starou skříní a zdí, kde čekala pohotovostně nabitá kulovnice, druhým hmatem vytáhl suchou a dlouhou lískovou hůl, které se říká pirštok. Byl jsem u toho, takže si pamatuji, jak jsem do rozhovoru vstoupil.

„Snad večer, teď je horko a zvěř někde spí.“

„Právě proto,“ odpověděl již ustrojený lovec a vyrazil.

Dívali jsme se oknem, jak pomalu a rozvážně stoupá lesní asfaltkou k Zámeckému vrchu, nad hlavou ho doprovází oblak dýmu z cigarety značky Start, o kterých jsem si myslel, že je musí zvěř navětřit za devatero horami a devatero lesy.

Když se Milan vrátil za dvě hodiny a nad umyvadlem si začal mýt zakrvácené ruce, začal jsem si myslet, že vysoká startky naopak vyhledává. Jak jinak by se mohli potkat v poledne, když já sám několik večerů bezúspěšně vysedávám na posedu a omlouvám zvěř, že nevychází, protože je příliš teplo.

„Pomůžeš mi ji stáhnout k cestě,“ obrátil se ke mně.

Souhlasil jsem rád. Konečně byla to moje první lovecká sezóna, když ta nultá začala a skončila přikládáním do udírny. Mohu i vyzkoušet roční fenku jagdteriéra, tenkrát nového plemene, o kterém se říkalo, že je to pes tři v jednom. Norník, barvář a honič.

Dobré zboží se ale chválí samo. Ara zcela suverénně ukázala na nástřelu barvu a po padesáti metrech našla už vyvrženou šmolku. Nic, co by nezvládl každý druhý pes, ale je to poprvé. Pochválil jsem ji, když nám pomáhala brzdit z kopce taženou laň. Dole na cestě se však nezdržela a vracela se zpátky do polomové paseky. Za pár okamžiků několikrát vyštěkla. Neznal jsem ještě její hlasové projevy, tak jsem ji začal plísnit.

„To prý ale dělají často… že se nedají odvolat,“ hanil jsem nové plemeno loveckého teriéra.

„Já myslím, že je dobře,“ řekl Milan a vydal se zpátky do kopce.

Nechápavě se vydám za ním. Tentokrát jsme dohledali psa, jak si hlídá další ulovenou laň a nedaleko ležícího koloucha. Přebíhala zmateně od jednoho ke druhému, jako by si je hlídala.

„Tam ta,“ zašeptal nepochopitelně Milan, když před chvílí musela být jeho polední kanonáda slyšet až v údolí, „ta je pro ředitelství,“ ukázal k cestě, „a ty dva kusy tady pro nás dva s fořtem.“

Nezbývalo mi nic jiného než souhlasit a místo Milana pochválit alespoň fenu.

Byli jsme hotovi, pro zvěřinu pošleme kočího s vozem, když do údolí zavál náhlý fén teplého větříku a fena se postavila na zadní a vysokým nosem nabírala nějaký pach z levé strany paseky. Už se chtěla pustit zpátky, ale Milan ji zachytil.

„Uvaž si ji,“ poručil.

Poslechl jsem.

„Tam pod tím bukem je ještě špičák pro nás dva. Večer ho odvezeme mým trabantem.“

*   *   *

Přesně tak jsem se příběhem chlubil tatínkovi, který se chytal za hlavu a říkal mi, že špatně skončím. Když mě za rok udělali polesným v jiných horách, prosil mě, ať hned od začátku zavedu přísný morál, aby mi podřízení nezvlčili a já s nimi. V takovém případě se můj špatný konec může odložit.

„Byl bych rád,“ řekl jsem hajným na první poradě, „abyste zapomněli na samozásobení zvěřinou, jistě mi rozumíte, jinak byste mohli špatně skončit.“

Použil jsem tatínkův příměr a přál jsem si, aby mě slyšel a byl na mě hrdý.

Tři hajní ve věku abrahámovin se při mém proslovu dívali na špičky svých kanad a mysleli si něco o koštěti, nejmladší mě hltal a zapisoval si.

Pořádek musí být.

*   *   *

To bylo začátkem roku a v červnu téhož roku telefonoval na polesí tatínek a zdrceným hlasem mi oznámil, že maminku zítra čeká těžká operace srdce.

„Tak já přijedu, půjdeme tam spolu,“ vyhrknu účastně, „mohu se pro tebe stavit hned ráno.“

„Jistě, ano,“ chvíli se odmlčel, jako by hledal slova, „ale já jsem tomu primáři slíbil tvým jménem srnce a potřeboval by ho taky už zítra na nějaké narozeniny…,“ vychrlil a bylo slyšet, jak si oddychl, že to má za sebou.

„Ale já…,“ zmohl jsem se na povzdech.

„Nějak to zkus, víš, když jsi mi vyprávěl, jak jste tam to, no víš…“

Bylo zajímavé, že slovo pytlačili nikdo z nás nikdy neřekl. Taky se to k našemu stavu jaksi nehodilo. Milan tehdy říkal, že si bereme jen potřebné. Jako spropitné. Proto máme tak nízké platy jako číšníci a holiči.

„Myslíš, jak jsi říkal, že špatně skončím?“ překlenul jsem otcovy rozpaky a slíbil, že se pokusím něco vymyslet.

*   *   *

Měl jsem na to odpoledne.

Jako personál jsme mohli v té době lovit jenom paličkáře a odvézt do výkupny Interlovu.

První, co mě napadlo, že tam zavolám a z chladírny koupím jeden kus srnčího. Výkupčího jsem znal a to byl právě problém. Určitě bych ho ani sebevětším úplatkem nedonutil k mlčení. Na všech posledních lečích letošní myslivecké sezóny bych byl námětem nejneuvěřitelnější historky: Polesný režijní honitby si jde koupit zvěřinu.

Zamítnuto.

Jak dál, když jsem nastolil kázeň jako řemen, povinnost hlášení každé, i chybené rány? Potom jsem si vzpomněl, jak na bývalém působišti opět hajný Milan dostal povolení ulovit si jeden kus vysoké na svatbu dcery. Opět mě požádal o doprovod jako spolujezdce na motorce a zbrojnoše. Já jsem měl na zádech křížem jeho kulovnici, on na hrudi malorážku. Pokud něco potkáme poblíž cesty na její dostřel, střílí z ní, v opačném případě mu podávám kulovnici. Jeden kus je málo, čeká hodně hostů.

Taky řešení, napadlo mě a rozklepal jsem se, jako bych měl jít vykrást banku. Na další alternativy nezbýval čas. Pod jakousi záminkou jsem obvolal personál, abych zjistil, jestli se někdo nechystá večer do lesa. Odpověď mě nepřekvapila. Každý má lesa po krk za celý den, natož aby do něj lezl ještě večer.

*   *   *

Je nádherný, jasný a vlahý červnový podvečer.

Kousek za polesím se až k lesu v polovině kopce zvedá stráň bývalých selských políček, teď před senosečí barevně rozkvetlých louček. Náletovými stromy zarostlé kamenice z nich vytvořily přírodní terasy. V krytu jednotlivých mezí se dá ideálně šoulat a opatrně nahlížet o patro výš. Za dobrého větru nebylo ideálnějšího místa pro lov jarních srnců.

Srnce pro maminku.

Hluboko dole u potoka je hájenka nejmladšího hajného, kterému jsem tak důkladně vysvětlil jedenácté přikázání – neupytlačíš, že si ho napsal do duše i služebního deníku.

Teď ho z krytu kamenice vidím, jak s dvěma svými dětmi skotačí s mladým hladkosrstým foxteriérem a občas nahlédne do hlubokého kočárku na měsíc starou dceru. Přeji mu ten bezstarostný podvečer, protože jsem na tom mnohem hůř. Právě přemítám, zda může slyšet tam dole výstřel z malorážky. Nad mezí se v zelené trávě objevilo cihlově červené tělo srnce. Je tak blízko, že to nemůže být nikdo jiný než srnec pro maminku. Ani mě nezajímá, co má na hlavě a jak je starý, jenom přemýšlím, kam malorážkou zamířit, protože jsem to nikdy nedělal. Zamítnu hlavu i krk a tradičně vyberu komoru. Konečně, není to dál než třicet metrů, zmáčknu spoušť, rána pleskne, a já místo toho, aby se díval na reakci zvěře, otáčím se do údolí, abych viděl reakci hajného Josífka.

Ani nezvedl hlavu od kočárku, dokonce ani foxteriér nezpozorněl.

Prozatím to je dobré.

Horší je, že jsem nenašel srnce ani nástřel. Jen přibližně označím místo březovou větvičkou, ještě si ho odkrokuji od kamenice. Ara, i když už má břicho jako sud, ho určitě najde, věřím si, když se vracím pro jagteriérku.

*   *   *

Nenajde.

Fenka ani nevyleze z boudy, hrabe a pokňukává. Je v šedesátém dni a zcela určitě se chystá k porodu. Kolegové mají několik dobrých psů k dosledu, ale ty požádat nemohu.

Když si přidřepnu u kotce s Arou, ucítím, jak mi něčí horký jazyk olízne ucho. Je to Laurin a vypadá to, jako by se hlásil do služby.

Roční pes německého dlouhosrstého ohaře je u nás na návštěvě a na podzim se má vrátit ke svému švýcarskému majiteli. Mým úkolem je připravit ho na jakousi obdobu zkoušek vloh. Poprvé v životě cvičím ohaře a stále ještě nemohu přesně rozlišit, kdo z nás dvou je žák a kdo učitel. Laurin je chápavý a krásný pes a vypadá jako irský setr v hnědém přelivu barvy pražené kávy. Dosled jsme ale nikdy nezkoušeli a taky to není jeho disciplína. Umí ovšem vlečky s králíkem.

V devět jsem na terasách podruhé.

Šeří se a dole v hájence už rozsvítili. Místo barvářského řemenu mám kus prádlové šňůry, ale Laurina to neuráží. Na nástřelu reaguje a napne šňůru. Nemám čas hledat nějaké znaky, zda jdeme dobře, je to vabank.

Pes jde chvíli po vrstevnici, potom protne kamenici a zamíří téměř kolmo svahem dolů. K hájence je to tak pět set metrů, podvědomě se přikrčím, abych nebyl vidět, ale je to hloupost, Josífek přece ví, že cvičím ohaře za úplatu. Laurin ovšem v polovině svahu odbočí vlevo a táhne mě k potoku hned vedle okresní silnice.

Jsme dobře.

Srnec je zhaslý, všechno výborně funguje, tatínek dostane srnce pro primáře, primář si dá záležet na operaci maminky a já špatně nedopadnu, jak mi tatínek předpověděl. Už to totiž nikdy neudělám.

Ještě ovšem nejsme doma. Srnce na místě, kousek za Josífkovou stodolou vyvrhnout nemohu, domů ho po silnici taky nepůjde vláčet. Vrátím se pro něj autem, až se setmí.

Je deset, noc vlahá a voňavá jako kytice květin, na západě je obloha stále světlá, na jihovýchodě na obloze už visí slučí hvězda.

Zavřu ohaře do jednoho kotce a podívám se do druhého, odkud z boudy kňourá první štěně. Pohladím a pochválím pečlivou maminku a slíbím, že jak se za chvílí vrátím, odrodím s ní zbytek.

Za chvíli už stojím se svojí Škodou 100 na prázdné noční silnici, po pravé ruce bublá potok, na Zámeckém vrchu houká výr.

V hájence je tma a ticho, jenom škvírou mezi prkny stodoly probleskuje světlo, Josífek tak plaší kuny, jak mi jednou říkal, když jsem to světlo viděl z protějšího kopce.

Přebrodím potok, téměř najisto sáhnu pod pokřivenou olši, kde jsem srnce schoval. Prázdno. Nepomůže ani tužková baterka, kterou místo ohledám. Po srnci zůstaly jen zválené kopřivy.

Nechval den před večerem. Skoro propadnu panice. Zvěřinu nakonec zkusím ráno koupit ve výkupu a posměšky přežiju, ale zůstane tady někde zdechlina s malorážkovou střelou v těle a budeme hledat pytláka. Možná se najde střela a bude se dělat balistika.

Měl jsem lépe zkontrolovat, zda je zhaslý.

Měl jsem ho vzít na záda a jít domů.

V kopřivách přede mnou bez varování náhle vyštěkl černobílý pes. Foxteriér Žeryk. Obrázek

„Žeryku, k noze,“ ozvalo se z otevřených vrat stodoly a světlo nad nimi zalilo dvůr.

Jedinou možností je taky hledat psa.

„Laurine, ke mně,“ zakřičím do tiché noci.

Josífek se evidentně lekl víc než já, když jsem vstoupil do nasvíceného dvora.

Na dřevěném rozporku ve stodole visel můj napůl stažený srnec i s hlavou.

Nevěděl jsem, jak rychle reagovat, naštěstí Josífek začal sám.

„To není, jak si myslíte… našel ho pes, to asi pytlák,“ omlouval se přerývaným hlasem.

„Můj pes se zase ztratil,“ vysvětloval jsem svou přítomnost.

Dál nebylo co říct.

Jen snad to, že se srnec zabavuje jako věc doličná a poprosit Josífka, ať ho ještě stáhne a odnese k autu.

*   *   *

Doma už všichni spali, jenom Ara rodila už třetí štěně.

Když jsem jí nabídl pomoc, zavrčela na mě divoce jako na cizího.

Řekl jsem jí, že mám toho srnce pro maminku a jdu to zavolat tatínkovi.

Kňour na Žárovém vrchu

V Ludvíkově jsme bydleli vedle hájenky pana Kvasničky. Naše dvory spolu sousedily tak blízko a důvěrně, že jsme brzy o sobě věděli možná víc než o svých příbuzných. Kvasničkovi už neměli děti a my ještě taky ne. Rozdíl byl v tom, že nám se ženou bylo dohromady padesát, Kvasničkům sto dvacet let.

Několikrát jsem už vyslechl příběh, jak jejich jediný sedmnáctiletý syn zemřel rukou kamaráda, když se předváděl s otcovou lankasterovou obojetnicí. Kvasnička měl pušky celoročně nabité, protože ho to naučil jeho otec, bažantník ve  Střeni. Být neustále v pohotovosti pro boj s pytláky.

Mladý Mirek Kvasnička učil kamaráda, jak se spouští natažené kohoutky, protože lankasterka nemá pojistku. Palcem se kohoutek přidrží, ukazováčkem zmáčkne spoušť a kohoutek se zvolna spustí.

Mirkovu kamarádovi palec na kohoutku sklouzl, když se ústí hlavně opíralo o Mirkovu hruď.

*   *   *

Kvasnička odcházel do důchodu a já jsem po něm převzal funkci hajného a taky předsedy místní organizace Československého červeného kříže. Tak prý to ve vesnici chodí, že si hajný přebírá plátěnou kabelu s červeným křížem a několik členek spolku k tomu.

Tenkrát mi taky řekl, že mi daruje lankasterový kulobrok, který od synovy tragédie nenávidí, jinak ho nechá úředně sešrotovat. Hloupý by odmítl, já jsem s díky přijal. Mám ho dodnes a pokaždé se při spouštění kohoutků otočím zády k lidem a psům.

Pan Kvasnička zemřel za tři roky na jaře, když na severní straně Vysoké hory ještě ležely pod mezemi zbytky žlutého sněhu, ale na kamenicích protějšího Žárového vrchu rozkvétaly bílými květy třešně ptáčnice.

Snad hodinu po tom, kdy pohřební služba naložila jeho tělo do černé Škody 1203, vyšla na dvůr vdova Kvasničková. Kondoloval jsem jí přes plot podáním ruky a ona mi do ní vzápětí podala list vytržený z lesnického služebního deníku. Nádherně ozdobné písmo, které jsem vždy obdivoval na Kvasničkových pracovních výkazech, bylo teď roztřeseno téměř k nepřečtení.

POPROS SOUSEDA AŤ ZASTŘELÍ BOBÍKA NECHCI ABY SE TRÁPIL JAKO JÁ

Bobík, bývalý foxteriér, nyní beztvará kulička slepené a neudržované srsti, jež připomínala ovečku plemene merino před jarním stříháním, stál za plotem a škvírou mezi plaňkami si mě očichával, protože jsme se už znali pár let. Jenom jsem teď na něm neviděl, že by se viditelně trápil.

„Nevidí a neslyší,“ upřesnila vdova diagnózu.

Bobík, který nás v tu chvíli neviděl ani neslyšel, vesele mrskal kupírovaným proutkem. Naši přítomnost vnímal posledním z použitelných smyslů, čichem. Paní Kvasničková si stoupla na převrácená kolečka a s nečekanou hbitostí zvedla chlupatého psíka a podala mi ho přes plaňkový plot.

„Ještě rodokmen,“ zašeptala plačtivě a z kapsy zástěry mi podala plastové pouzdro.

„Ten nepotřebuji,“ řekl jsem.

„Dejte mu ho do hrobečku,“ zasípala a v očích dosud zarudlých pláčem se znovu objevily slzy. Tentokrát za Bobíka, který ještě žil, opatrně se ploužil po dvorku a čichem si ohmatával svůj nový dočasný domov.

*   *   *

Podle rodokmenu se Bobík jmenoval Car z Melečka a šestého května toho roku měl slavit patnácté narozeniny.

Když jsem odpoledne oznámil ženě, že půjdu splnit sousedovo poslední přání, vzala stařečka do náručí a řekla, že pokud to vyslovím ještě jednou, hodí mi obě pušky do studny. Byli jsme tenkrát bez psa a mezi mou ženou a Kvasničkovým Bobíkem to zajiskřilo náhlou láskou. Dalo by se říct, že si padli do oka, kdyby Bobík viděl.

Ještě ten večer jsem musel zatopit v lázeňském válci a nahřát vodu, protože Bobík smrděl jako obsazená liščí nora. Když jsme ho hodinu drhli mýdlem a rýžovým kartáčem, vděčně mi olízl ruku. Po vykoupání se najednou objevily barvy, které ve špinavé srsti nebyly vidět. Černé sedlo a hnědá hlava s šedinami na skráních. Když jsem zabořil prsty hluboko do zplstnatělé srsti, bylo cítit drobné a pružné tělíčko. Žena měla opět pravdu, ten pes tady s námi na světě ještě nějakou dobu pobude.

Půjčil jsem si od souseda nůžky na stříhání ovcí a po dvou hodinách tvrdé práce jsme z chlupaté koule vydolovali kvadratické tělíčko teriéra, kterého si tak oblíbil Karel Čapek. Bobík se několikrát prošel kuchyní, a když dvakrát lehce narazil hlavou do zdí a nábytku, napotřetí už to neudělal, jako naprogramovaný robot. Na zavolání nereagoval, ale když jsem tleskl do dlaní, tak přišel. Asi to vyvolalo nějaké vibrace vzduchu, něco jako radar netopýrů. Misku se žrádlem našel čichem. Když si večer lehl na deku vedle naší postele, tak ze snu poštěkával, asi se mu zdálo, že noruje jezevce ve skalních norách na Žárovém vrchu, jak mi kdysi vyprávěl nebožtík Kvasnička.

„Ty bys ho opravdu zastřelil?“ zeptala se mě teprve teď žena.

„Ne,“ odpověděl jsem po pravdě.

„Tak proč si jí to slíbil?“

„Abych mu zachránil život,“ řekl jsem, spustil ruku z postele a pohladil staříka po zjizvené hlavě. Zavrněl spokojeně, asi se mu právě podařil hrdelní chvat na starém jezevci, který prý měl patnáct kilo a byly z něj dva litry sádla.

*   *   *

Nechápal jsem, jak mohli Kvasničkovi přejmenovat vládce Rusi Cara na Bobíka, ale teď už to bylo jedno, protože neslyšel na jméno ani na přezdívku. Označil si náš dvůr svými pro nás neviditelnými značkami a pohyboval se po nich tak sebejistě, že by málokdo na něm nějaký neduh zpozoroval.

Dnešním slovníkem bych řekl, že byl v pohodě.

Bylo to dávno předtím, než se u zvířat začal zkoumat welfare a řešit, jak se slepice cítí v klecích a zda jsou krávy šťastné v chlévě, protože i maso ze šťastných zvířat je v pohodě. A tak se to ujalo, že se i lidé vzájemně dotazují, zda jsou v pohodě, protože být v pohodě je in.

*   *   *

Kvasnička mi kromě lesa, předsednictví Červeného kříže, Cara Bobíka a lankasterové obojetnice přenechal ještě jednu nemovitost, kterou prý původně stavěl pro syna, když si ještě myslel, že půjde v jeho stopách. Říkal tomu dům na stromech nebo taky Chaloupka, ale začal ji stavět jako krytý posed, kterému se bůhvíproč říká kazatelna.

Ve stěně stoletého smrkového lesa spojil čtyři silné a zdravé stromy trámky, na nich zbudoval na výšce deset metrů podlážku a z ní potom někdo ty smrky dva metry nad podlahou skácel. Dotloukl a zateplil stěny a střechu, z jedné stěny vystrčil plechový komínek. Z malých čtyřtabulkových okének byl nádherný výhled a z toho východního je prý vidět, jak slunce vychází nad padesát kilometrů vzdáleným bílým městem Opavou. Věřil jsem mu to, protože jsem musel uvěřit tomu, že zařízení Chaloupky nanosil z údolí na zádech. Malá kamínka a starý gauč, stůl, koberec a veškerý materiál na stavbu.

Nahoru nevedla cesta, jen tříkilometrový chodník, který se nenamáhal s kličkami a serpentinami, ale napřímo protínal vrstevnice prudkého svahu. V mých pětadvaceti letech a sedmdesáti kilech to trvalo hodinu.

Když jsem Kvasničku poznal, tak měl sto třicet kilo.

Zázraky se dějí, viděl jsem to na vlastní oči.

*   *   *

Tak se stalo, že jeden jasný a průzračný zářijový den mi připomněl Kvasničkovo vyprávění o východu slunce nad Opavou.

Abych se o tom přesvědčil, tak musím v chaloupce přespat. Žena kupodivu proti tomu nic neměla, i když samozřejmě slyšela o soutěžích krásy, které můj předchůdce v Chaloupce pořádal se svými lesními dělnicemi. Ty jsem pochopitelně po něm převzal taky, byly jen o pár let starší.

Prý se hodnotila pouze horní část těla. Kvasnička měl v kožené služební brašně čtvrtky papíru s číslicemi jedna až pět, soutěžící si nejdřív spustily náprsenky montérek a potom zbytek a prošly po červeném koberci Chaloupky tři kroky tam a tři zpátky.

Hajný je známkoval vytažením číslic jako kdysi rozhodčí při krasobruslení.

Za sportovní hodnotu a umělecký dojem.

Vítězka dostala k výplatě dvě stě zasazených sazenic navíc.

Byla to tenkrát krásná lesnická služba!

*   *   *

Je nádherný večer i bez soutěže krásy. Slunce se pomalu kutálí po oblém hřbetu Vysoké hory směrem na Petrovy kameny. Obloha se pochlubila všemi barvami, od blankytné po tmavomodrou, nazelenalou na východě a rudnoucí na západě.

Vzpomněl jsem si na jedno přirovnání ruského spisovatele Isaaka Babela: Obloha byla rudá jako krev z rozpáraného kance.

Tak nějak vypadala, když do paseky vytáhly tři kusy vysoké a na skalce Žárového vrchu jsem na okamžik zahlédl dva kamzíky. Pod Chaloupkou panáčkuje horský zajíc velký jako svišť, a když připočtu tetřeví slepici, kterou jsem zvedl cestou nahoru, je to slušný výčet horské fauny.

Ráno ještě uvidím vstávat Opavu, pomyslel jsem si, a bude to větší zážitek než ňadra paní Drábkové, která pravidelně mívala z party lesních dělnic největší výplaty.

Šeří se, na nebi se střídají další barevné odstíny a všechny jsou boží, a jak se otáčím od východního k západnímu oknu, objeví se mi pod severním velké tmavé zvíře.

Medvěd by mě možná nepřekvapil víc.

Divočák, kňour.

Jsme v sedmdesátých letech, kdy byly stavy divokých prasat mnohem nižší a v převážně smrkových lesích v nadmořské výšce 1000 metrů se objevovala jen zcela výjimečně.

Je tak blízko, že vidím svítit bílé páráky, a když potichu otevřu okno, slyším, jak mlaská nad něčím, co právě vyryl pod náletovým smrčkem.

Kazatelna je tak bezpečně vysoko, že se nebojím, že bych ho zradil, přesto kohoutek kulové hlavně na Kvasničkově lankasterce natahuji opatrně třesoucí se rukou. Cvakne sice stejně, jako bych ho natáhl rychle a ještě mi probleskne vzpomínka, jak kamarádovi Kvasničkova syna sklouzl palec a místo zacvaknutí padla kulová rána.

Kulová hlaveň má díru skoro na malíček, devět milimetrů a tři desetiny.

Otevřenými mířidly, které vidím mezi kohoutky, namířím někam doprostřed skoro černého těla, a protože jsem zapomněl, že i staré pušky mají francouzský napínáček, tahám vší silou za tuhou spoušť. Kohoutek konečně klapne na úderník, Chaloupka se zachvěje a od ústí obojetnice vyšlehne v šeru plamen.

Dole v údolí se pomalu rozsvěcuje vesnice, v dálce nějaké město, ale Opava to není.

Na místě, kde stál kňour-cestovatel, je prázdno.

Za Petrovými kameny mizí poslední růžová barva, za chvíli je tma jako v pytli a vycházející hvězdy nedosvítí ani na špičku nosu, protože Měsíc je v novu. Kdo by si bral baterku, když jde čekat na svítání, poslední sirka z Kvasničkových zásob mi zhasla při pokusu zapálit petrolejku.

Bez svítilny nemohu najít nástřel, natož kňoura, potmě nedojdu dolů ani pro psa, protože dosled divočáka bez psa je hazard.

Rychle přemýšlím, koho bych o pomoc se psem požádal, zítra je pracovní den a dobrých psů u přátel je míň než dobrých přátel. Konečně mám na to celou noc, protože tady zůstanu uvězněn tmou a hvězd se stejně nedopočítám.

*   *   *

Genius loci Chaloupky dokázal své, protože se mi najednou začaly vyjevovat všechny příběhy, které mi Kvasnička o Bobíkovi vyprávěl.

S arogancí netrpělivého mládí jsem je často znuděně musel vyslechnout, abych na ně vzápětí zapomněl. Teď se mi postupně vybavovaly úspěšné dosledy foxteriéra Cara alias Bobíka. Množství holé vysoké zvěře a z jelenů zejména jeden kapitální kus pro francouzského poplatkového hosta. Za jelenem šli druhý den celé dopoledne, přelezli kopec až do Bílého potoka, aby ho dostřelili v kališti, kde si chladil přestřelený běh.

Psa mám.

Nevadí, že je slepý a hluchý, protože k dosledu potřebuje nos.

Ve čtyři ráno se daly rozeznat příčky žebříku a hrubé obrysy loveckého chodníku.

Na východ slunce nad Opavou se nečeká, zahajuji sestup do údolí pro psa. Za další půlhodinu přibylo světla natolik, že se dá běžet lehkým klusem. Všechno zbytečné včetně pušky a saka jsem nechal v Chaloupce.

Bobík asi podle mých vzrušených pohybů pochopil, že se něco chystá, protože procitl a motal se mi pod nohama, když jsem hledal nějaký vhodný řemínek a obojek. Kvasničková nám je všechny naházela přes plot, asi abych je taky položil do hrobečku s rodokmenem jako poselství pro příští generace.

Problém byl ale v tom, že doma tak sebejistý a soběstačný slepec se v lese v neznámém prostředí začal chovat zmateně. Jako by si chtěl nosem předem ověřit každý krok.

Nevadí, Kvasnička vynesl do Chaloupky kamínka a gauč, já tam vynesu psíka. S Bobíkem v náručí dokonce skoro stihnu východ slunce, jenom už na něj nemám chuť. Mám v nohou šest kilometrů a jsem rád, že po Kvasničkovi zůstal tak drobný pes. Hluchoslepého hannoverského barváře bych nahoru asi nevynesl. I staří a slepí foxteriéři nosí kupírovaný proutek kolmo vzhůru a stejně jako ostatní plemena jím vyjadřují své radosti a smutky. Když jsem Bobíka vysadil na předpokládaný nástřel, dal jeho vrtěním najevo, že je ještě rád na světě. Dlouho a pečlivě ho ohledával a nakonec mi ukázal kousek běli. Teď bylo jasné, že kulka z Kvasničkovy lankasterky našla svůj cíl.

Dnes bych žargonem mladé generace řekl, to dáš, Bobíku, tenkrát jsem ho jen pohladil, protože by to stejně neslyšel. Postrčil hlavou do náletového smrčku a počkal, až ho za něj přenesu, ušel pár kroků, narazil na překážku a stál. Brzy jsme byli synchronizovaní natolik, že jsem poznal, který směr mi hlavou naznačuje.

Našli jsme barvu, šli jsme správně, chtělo to jen čas.

Když jsme za dvě hodiny urazili asi dvě stě metrů, ležel za skalkou kňour. Už nebyl tak velký jako včera, spíše kňourek než kňour, ale nějaké zbraně měl a na tu nadmořskou výšku to byl slušný úlovek.

Uvázal jsem ho za ryj na Bobíkovo vodítko a psa vzal pod pravou paži.

Slunce, které jsem chtěl vidět vycházet nad Opavou, nám už stálo nad hlavou.

Nevadí, zkusím to zítra.