Další knihy od Seana Smithe:

Meghan Misunderstood

Spice Girls

Ed Sheeran

George

Adele

Kim

Tom Jones: The Life

Kylie

Gary

Alesha

Tulisa

Kate

Robbie

Cheryl

Victoria

Justin: The Biography

Britney: The Biography

J. K. Rowling: A Biography

Jennifer: The Unauthorized Biography

Royal Racing

The Union Game

Sophie’s Kiss (with Garth Gibbs)

Stone Me! (with Dale Lawrence)

Originally published in the English language
by HarperCollins Publishers Ltd. under the title Harry Styles

© Sean Smith 2021

Translation © Anna Kučerová 2023,

Euromedia 2023 translated under licence
from HarperCollins Publishers Ltd.
Cover photo © ČTK / AP / Chris Pizzello

Sean Smith asserts the moral right to be identified as the author
of this work.

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9403-2

Obsah

ČÁST PRVNÍ

1

2

3

4

5

6

ČÁST DRUHÁ

7

8

9

10

11

12

13

ČÁST TŘETÍ

14

15

16

17

18

19

20

21

POSLEDNÍ MYŠLENKY

HARRYHO HVĚZDY

JAK ŠEL ŽIVOT A ČAS

PODĚKOVÁNÍ

Jomě –
přeji Ti tu nejkrásnější budoucnost.

„… ať je barva vaší pleti černá nebo bílá,
ať už jste homosexuální, heterosexuální nebo transgender – ať už jste kdokoli a chcete být kýmkoli – stojím při vás. A miluju každého z vás.“

Harry Styles, Ericsson Globe, Stockholm,
18. března 2018

PRVNÍ DOJMY

Nemohla za to poutavá obálka časopisu Vogue. Nemohlo za to ani závist probouzející skotačení s nádherně vypadajícími lidmi na idylické, sluncem políbené pláži v Malibu ve videoklipu „Watermelon Sugar“. Nemohla za to dokonce ani dvě v žebříčcích nejpopulárnější alba, ani jeho role ve filmu Dunkerk.

Ne, zaujetí Harrym Stylesem, tak velké, že jsem se rozhodl o něm napsat knihu, ve mně vyvolalo pouhých pár slov herečky a režisérky Olivie Wilde, která ho popsala jako „velmi moderního“ a poznamenala: „V mých očích je Harry velmi moderním mužem a doufám, že tento druh sebevědomí – skutečně bez jakýchkoli stop toxické maskulinity – svědčí o jeho generaci, a tudíž i o budoucnosti světa.“

Páni, jaká pochvala muži, který před pouhými deseti lety udělal maximum pro to, aby zapůsobil na Simona Cowella sentimentální ohranou písničkou Stevieho Wondera „Isn’t She Lovely“. Říkám si, zaslouží si vůbec od Olivie takové uznání?

Stejně jako patnáct milionů lidí jsem i já zhlédl celou sedmou sérii X Factoru – v dobách, kdy to byl povinný program na sobotní večer. Jinak byste v neděli neměli čím přispět do konverzace, pokud jste neviděli Matta, Rebeccu, Cher a kluky z One Direction, jak si týden co týden vybojovávali postup dál.

Všech pět členů One Direction mělo jiskru a překypovalo mladickou energií, ale nenapadlo mě, že ovládnou popový svět v tak krátkém čase. Hvězdy jim přály: svět byl připravený na novou chlapeckou kapelu, stál při nich skvělý tým, který se o ně dennodenně staral, a měli neochvějnou podporu v zasedací místnosti společnosti, kde kariéry začínaly, nebo končily.

Chlapci spolu byli pět intenzivních, šílených let – stali se multimilionáři –, než si v prosinci 2015 dali pauzu na neurčito. Až na pár výjimek se zdá, že pět let je průměrná délka života chlapecké nebo dívčí skupiny – obzvlášť, pokud ji dala dohromady třetí strana. Platilo to například o Take That a Spice Girls.

Zayn Malik odešel z One Direction ještě před oficiální pauzou, což byl hezký způsob, jak popsat definitivní konec. Harry už se však v té době od ostatních lišil – měl dlouhé vlasy rockové hvězdy a cit pro módu a okázalost.

Avšak hezké vlasy a to, že vypadal dobře v obleku od Gucciho, z něj nedělalo moderního muže. Můj úkol a úkol této knihy spočívá v tom zjistit, zda je popis Harryho Stylese jakožto moderního muže opodstatněný. Má Olivia pravdu, nebo je odkazování na toxickou maskulinitu jen hezký úryvek z projevu? Nikdo učený z nebe nespadl, a nikdo tudíž není automatickým zdrojem inspirace pro přítomnost a budoucnost – kdo jsou tedy ti přátelé, životní vzory a influenceři, kteří Harrymu pomohli na jeho cestě? A co to vlastně vůbec znamená být „moderní“?

To jsou otázky, na které, doufám, odpovím při seriózním pohledu na superhvězdu: Harry Styles: vznik moderního muže. Uvidíme se na druhé straně…

ČÁST PRVNÍ

TEN SPRÁVNÝ SMĚR

1

PARÁDĚNÍ

Harry Styles se málem narodil na zadním sedadle auta. Jeho otec, Des, přiznal, že on a jeho žena Anne, která byla ve vysokém stupni těhotenství, měli namále, aby stihli dojet do porodnice Alexandra Hospital v Redditchi, než jejich syn vykoukl na svět. Uháněli 20 mil po silnici A46 ve Worcestershiru z jejich domova v Eveshamu. Nebyl ani čas „zavolat porodní bábu“. Harry Edward Styles se rozhodl pozdravit svět 1. února 1994 ve 2 hodiny ráno.

V Redditchi je památník, který uctívá velmi slavné jméno hudebního světa. Ovšem ne Harryho. Ne, toto místo slávy náleží Johnu Bonhamovi, legendárnímu bubeníkovi z Led Zeppelin.

Místní noviny a média se zmiňují o Harrym jako o „Redditchanovi“ vždy, když si tato poměrně nová superhvězda připíše na své konto zajímavý počin. Ve skutečnosti však Harry nemá k městečku vzdálenému půl hodiny na jih od Birminghamu žádné pouto, pouze je uvedeno jako místo narození v jeho rodném listě.

Měsíc po jeho druhých narozeninách se rodina Stylesových přestěhovala. Des a Anne prodali svou polovinu dvojdomku se třemi ložnicemi na St Philips Drive v Eveshamu na pozemku blízko hlavní třídě, a přesídlili do sto mil severně vzdáleného venkovského Cheshiru. Byli čtyřčlenná rodina. Když se Harry narodil, měl už tříletou sestru Gemmu.

Zabydleli se v prostorném domě se čtyřmi ložnicemi na Chestnut Drive v rozlehlé obci Holmes Chapel, která se, navzdory nedaleké dálnici, těšila venkovské atmosféře. Manchester byl vzdálený pouhých dvacet minut. Městečko Crewe bylo ještě blíž – jen osm mil na jih.

Pokud Harrymu Stylesovi někdy postaví sochu, měla by stát v Holmes Chapelu, nejspíše na hlavním náměstí poblíž kostela svatého Lukáše nebo před místní střední školou na Selkirk Drive, kde je spousta volného místa. Harry jednou řekl, že v Holmes Chapelu se toho za jeho časů moc nedělo, což mohla být pravda, avšak o ospalou vesničku se nejedná. V dnešních dnech je tu ruch jako na maloměstě a člověk by tu jen obtížně hledal příjemné prostředí, ve kterém by se odehrávala detektivka Agathy Christie nebo epizoda Vražd v Midsomeru.

Blízkost Manchesteru byla ideální pro Harryho otce, oddaného fanouška Manchesteru United. Klub zažíval nejlepší časy, když se těšil z let slávy Alexe Fergusona a prvního týmu s Ericem Cantonem, Royem Keanem, Paulem Scholesem a Davidem Beckhamem. V domě Stylesových byla vždycky spousta fotbalových suvenýrů. Des, který byl o deset let starší než jeho osmadvacetiletá žena, tehdy pracoval ve finančních službách jakožto provozní manažer v HFC bance a zodpovídal především za zprostředkování půjček a úvěrů.

Anne měla plné ruce práce se svými dvěma malými dětmi. Stěží mohly být odlišnější. Harryho starší sestra byla tichá, pilná a ve škole měla samé jedničky. Akademická stránka věci pro ni byla mnohem snazší, než postavit se před celou třídu. Mohla jen tiše závidět, jak její drzý a na svůj věk velice charismatický mladší bratr proplouvá životem.

Harry dostal jedničku jen jednou, a to za svou první esej z angličtiny. Na tento svůj úspěch byl velmi hrdý – je však možné, že známka v jeho paměti žila tak dlouho proto, že od té doby to šlo už jenom z kopce a další jedničku nikdy znovu nezískal. Vždycky patřil mezi chlapce, kterého učitelé plísnili za to, že si povídal s kamarády v zadních lavicích.

Jeho první školka měla líbezný název: Happy Days (Šťastné dny). Nacházela se pouhé dvě minuty chůze od jejich samostatně stojícího domku na Chestnut Drive, vkusné novostavbě s velikou zahradou, kde hlídal jejich pes Max – kříženec border kolie a chrta, který občas vypadal poněkud divoce. Divoký však nebyl a děti naprosto miloval. Gemma si ho vybrala, protože nezapadal do vrhu – bylo to jediné štěně, jež nebylo zcela černé.

Osud ovšem umí být velmi ironický, a tak Harryho první slovo nebylo pes, ale kočka. Anne vezla děti k prarodičům, Brianovi a Mary Selleyovými, do Hampshiru. Když šli po příchodové cestičce ke vstupním dveřím, objevila se před nimi kočka, která prarodičům patřila. Malý Harry na ni ukázal a prohlásil „kočka“, čímž všem zlepšil den.

Když dospěl do školního věku, začal Harry chodit se svou sestrou do nedaleké základní školy Hermitage Primary School. Jak bylo při podobných příležitostech běžné, maminka se přišla podívat, zda to její pětiletý zvládne. Seděla ve třídě zhruba hodinu, než se vypařila. Harry vždycky býval tak trochu „maminčin chlapeček“, jak Anne vždy s láskou říkávala, avšak rozhodně nenechala dítě plakat a stýskat si po matce. Harry si užil den s plným nasazením, dokud jeho maminka opět nepřišla, aby jeho a Gemmu doprovodila domů.

Od útlého věku byl Harry jedním z chlapců a jedním z dívek. Nikdy to nevypadalo, že by ho jakkoli omezovaly genderové stereotypy nebo jak památně poznamenal: „Nepatřil jsem k těm klukům, kteří si mysleli, že holky smrdí.“ A jako důkaz daroval jedné holčičce, Phoebe, plyšového medvídka. Tehdy jim bylo šest let.

Harry byl od začátku nadšený účinkující ve školních hrách. Zdálo se, že je dostatečně sebevědomý, aby vylezl na jeviště a zpíval, ať už na sobě měl sebetrapnější kostým. Ve vánočním muzikálu, který se odehrál v prosinci roku 2000, ztvárnil titulní roli Barneyho, kostelní myši – měl na sobě Gemminy šedé punčochy, čelenku s přerostlýma ušima a dlouhý provázkový ocas. Když se ohlédl za svou hlavní rolí, která ho potkala, když mu bylo šest let, poznamenal: „Doufám, že jsem byl dobrá myš.“

Nadšené maminky často dokážou v dětech probudit zápal – třeba je vezmou na hodiny tance nebo jim domluví lekce klavíru dřív, než se vůbec naučí chodit. Anne milovala, když se svými dětmi hráli hry na převlékání. Pečlivě vyráběla propracované oblečení z papírové hmoty. Harry tak mohl jít na karneval třeba za pohár mistrů. Také měl kostým ze 101 dalmatinů, jeho obzvlášť oblíbený, který doma nosil v jednom kuse. Anne k tomu dodala: „Vždycky se mi moc líbilo vyrábět nóbl oblečení, když byly děti malé… což Gemma nesnášela, ale Harry z toho byl nadšený.“

Harrymu láska k parádění přetrvala až do dospělosti a ve svém nyní nejznámějším rozhovoru z roku 2020 pro časopis Vogue přiznal: „V hraní si s oblečením je tolik radosti. Nikdy jsem příliš nepřemýšlel nad tím, co to znamená. Prostě je to taková další odnož tvoření.“

V oblíbeném muzikálu ze základní školy, Chitty Chitty Bang Bang, hrál Buzze Rakeťáka, který samozřejmě v originálním muzikálu vůbec nebyl. V této školní adaptaci se děti schovaly před děsivým Child Catcherem (Chytačem dětí), do obchodu s hračkami, kde žili Buzz a Woody z Příběhu hraček.

Harry také ztvárnil roli Faraona v inscenaci Josef a jeho úžasný pestrobarevný plášť. Největší výstup postavy je „Song of the King“ (Píseň krále), kterou Harry přednesl, jako by se Elvis Presley přenesl zpět do biblických časů. První popová píseň, k níž se Harry naučil všechna slova, byla „The Girl of My Best Friend“, kterou „král“ původně nahrál roku 1960 ve Spojeném království do svého alba číslo jedna s názvem Elvis Is Back!. Píseň si oblíbil jeho otec.

Nikdo z rodiny se o hudbu příliš nezajímal. Des alespoň miloval širokou škálu minulých a současných hudebních alb. Jeho syna během dospívání ohromně ovlivnil nejen Elvis, ale také Beatles a Coldplay – a nezapomínejme na špetku Fleetwood Mac a jedinečnou „Shine on You Crazy Diamond“ od Pink Floyd, za níž patří obrovská zásluha původnímu zpěvákovi Sydu Barrettovi.

Harry mohl procvičovat svou vnitřní rockovou hvězdu s pomocí karaoke systému, který mu daroval jeho dědeček Brian k Vánocům. V průběhu let si Harry s Brianem byli obzvlášť blízcí – když klouček upadl a rozbil si koleno, Brian byl tím, kdo ho zvedl a řekl mu, aby byl statečný. Dle Harryho slov to zkrátka byl „ten nejsuprovější chlap na světě“.

Obdiv byl oboustranný: když Brian vzpomínal na doby, kdy byl jeho vnuk ještě malý, návrat do minulosti mu vždy vykouzlil úsměv na tváři.

Harryho slavný úsměv ho však jednoho strašlivého večera zcela opustil. Bylo mu sedm. Rodiče se s ním a s Gemmou posadili do obývacího pokoje a jemně jim sdělili, že se rozcházejí. Všichni tehdy brečeli. Des později dojímavě vzpomínal: „Byl to ten nejhorší den mého života. Harry nebyl uplakánek, celkově nedával emoce tolik najevo, ale tehdy plakal.“

Ačkoli se rodiče rozhodli vztah ukončit, Des se neodstěhoval hned, což možná dětem situaci trochu usnadnilo. Dokonce se odehrála nezapomenutelná letní rodinná dovolená na Kypru, kdy se Harry, dle slov svého otce a sestry, stal maskotem náctiletých dívek v hotelovém resortu. Zatímco Gemma byla tak trochu samotářka, Harry byl centrem pozornosti u bazénu a bavil všechny svým tehdy drzým úsměvem a bouřlivou povahou.

Když došlo na odjezd kyvadlovým autobusem na letiště, k Desovu údivu se shromáždil dav mladých žen, aby jeho synkovi zamával na rozloučenou. „Sbohem, Harry, máme tě rády!“ křičely ženy, zatímco autobus zrychloval. „Je zkrátka velmi okouzlující,“ řekl Des pouze.

Nakonec, a nevyhnutelně, se Des odstěhoval a následoval rozvod. Stále se s dětmi vídal co pár týdnů a snažil se je ujistit, že je všechno v pořádku. Podporoval je finančně, a když to bylo v jeho silách, pomáhal jim i tehdy, když potřebovali emocionální podporu.

Des nebyl milion mil daleko, přestěhoval se na předměstí Manchesteru. „Nejsem odcizený táta,“ řekl. V následujících letech se pak skutečně ukázalo, že nelhal. Vždy byl dostatečně nablízku, aby vzal syna na fotbal nebo mu koupil klubový dres či dva, aby si je Harry pověsil na stěny pokoje.

Anne mezitím potkala někoho, kdo se od nich v budoucnu skutečně odloučí – budoucího nevlastního otce. John Cox byl pohledným majitelem hospody Red Lion v Pickmeru, což je vesnice vzdálená dvacet minut jízdy od Northwiche.

Když se seznámili, Anne byla atraktivní třiatřicetiletá žena plná života. Avšak chodit spolu začali až po roce známosti. Brzy začali plánovat společný život. Datum svatby stanovili na duben 2003, nedlouho po Harryho devátých narozeninách.

Vybrali si elegantní tamní místo, golfový klub Mere – nyní Mere Gold Resort and Spa, nicméně v této části venkovského Cheshiru je stále znám jako „The Mere“. V ten velký den vypadal Harry jako ze škatulky. Měl na sobě oblek s černým motýlkem, což byl brzký ukazatel, že tento mladý muž byl zrozen k tomu, aby mu oblek padl jako ulitý. Po svatbě zůstali Harry s Gemmou u Dese, aby novomanželé mohli odletět na líbánky na Mauricius.

Ještě před oslavou spojil šťastný pár síly, aby převzal Antrobus Arms, velkou venkovskou hospodu na hlavní třídě A558 Warrington Road. Prostory, které dříve provozovali sládci Greenall Whitley z Lancashiru, potřebovaly hodně úprav, a tak se Anne s Johnem pustili do renovace a dekorování, aby místo proměnili ve zbrusu nový lokál pro vesnici Antrobus. Byla to velká budova, takže z ekonomického hlediska dávalo smysl, aby se v patře zabydleli noví majitelé i s dětmi.

John a Anne nechtěli přijít o atmosféru tradiční cheshirské hospůdky, tudíž zajistili, aby si Antrobus Arms ponechala výčep a zadní místnost, kde charitativní organizace a spolky mohly pořádat večerní akce. O půl míle dál stála antrobuská pošta, kterou provozovali dva štamgasti, Trevor a Sandra Collinsovi. Velice se spřátelili zejména s Anne. Měli také syna, Rega, který byl věkově blíže Gemmě, ale jakmile se rodina přestěhovala do hospody, stal se Harryho nejlepším kamarádem.

Harry zůstal na základní škole Hermitage Primary School v Holmes Chapelu, ale o prázdninách byl rád, že má blízko dobrého přítele. Jezdili spolu na dlouhé vyjížďky na kole, prozkoumávali venkovské cesty a na cestě domů nikdy nevynechali zastávku na zmrzlinu na Ice Cream Farm ve dvě míle vzdáleném Great Budworthu.

Salonek, který provozovala June Wilkinsonová a její rodina, je jedním ze skrytých klenotů této části venkovského Cheshiru. Jakmile ho však člověk jednou objeví, stane se z něj zvyk a zvyk je železná košile – přesně to se stalo Harrymu, když jednoho chladného prosincového odpoledne ochutnal jejich vánoční pudinkovou příchuť.

Ještě důležitější než zmrzlina však byly neformální kytarové lekce, na které začal Harry docházet, když mu bylo deset let. Jeho učitelem byl jeden štamgast, který hrával v rockové kapele. Harry se o svém raném hudebním tréninku příliš nezmiňoval, ale dostal tak cenný základ pro svou kariéru hudebníka a skladatele.

Zdálo se, že se Harry v hospodě hezky zabydlel, nicméně o něm bylo známo, že je nepořádný.. Před publikem poprvé zpíval – kromě školních představení –, když se připojil k Johnovi u The Elms, v jiné hospůdce v Pickmeru. Když se John postavil, aby zazpíval, Harry trval na tom, že bude zpívat s ním. Společně předvedli strhující ztvárnění písně „New York, New York“, oblíbený kousek Franka Sinatry.

Harry se však tou dobou zajímal více o sport než o nějaké pobrukování. Měl rád badminton, kterému se začal věnovat také proto, že ho hrál i jeho otec. Byl zapálený rovněž do fotbalu a o nedělích hrával v chlapeckém týmu, avšak nikdy se z něj nestal profesionální hráč.

Když se John Cox a Anne v roce 2006 rozešli, zmizel nevlastní otec z Harryho života nadobro. Přestal být součástí životního příběhu Harryho Stylese a ani ho neviděl od doby, co se Anne přestěhovala zpět do Holmes Chapelu. Z rodinné historie byl vymazán. Ani Harry, ani jeho matka či sestra ho nikdy nezmínili, ač Anne si ponechala příjmení Coxová až do opojných dní plných X Factoru.

Johna nakonec vystopovala investigativní novinářka Sharon Feinsteinová. Stále přebýval v Cheshiru, nicméně už nebyl součástí hospodského businessu. O Harrym mluvil vřele a doufal, že se jednoho dne potkají a dají si spolu drink.

V malém světě tamní části Cheshiru hospůdka Antrobus Arms nakonec skončila v rukou Trevora a Sandry Collinsových, kteří tradici prosperující venkovské hospody udrželi dalších dvanáct let. Jedním ze štamgastů byl místní podnikatel jménem Robin Twist, přátelský a oblíbený chlapík, který se stane významnou postavou v následujících letech Harryho života.

Anne mezitím koupila skromný řadový dům se třemi ložnicemi na London Road v Holmes Chapelu, v docházkové vzdálenosti od místní střední školy. Z Harryho se brzy stane teenager.

2

DNY KAPELY WHITE ESKIMO

Harryho fotbalová kariéra se nevyvíjela zdárně. Hrál za Hurricanes FC v Holmes Chapelu, což je juniorský tým, který dal dohromady místní podnikatel Chris Rogers v roce 2000, aby si jeho syn s přáteli mohli o víkendu zahrát. Podle Chrise nebyl Harry tak fyzicky zdatný jako většina hráčů, ačkoli několik gólů padlo jeho zásluhou.

Na úplné dno svých fotbalových dní se dostal, když musel zaskočit za brankáře. Hurricanes prohráli 8:0. Už ho nikdy nepožádali, aby znovu chytal. Pozitivní stránkou tohoto týdenního martyria bylo, že si Harry, který svými vtípky, jimiž bavil všechny okolo, získával srdce matek a sester stojících u postranní čáry.

Možná nezapůsobil svými fotbalovými schopnostmi, ale aspoň se bavil s kamarády mimo školu. Za zmínku obzvlášť stojí Will Sweeny, který se stal jedním z Harryho nejbližších přátel. Will se dal víceméně považovat za celebritu střední školy v Holmes Chapelu, jelikož jeho matka, Yvette Fieldingová, byla známou televizní tváří.

Yvette se stala moderátorkou britského dětského zábavného televizního programu Blue Peter, když jí bylo pouhých 18 let. Poté se objevila ve spoustě dalších televizních programů, mimo jiné také jako moderátorka kultovního pořadu Most Haunted, kde vystupoval i její druhý manžel Karl Beattie. Žili na farmě nedaleko Holmes Chapelu. Harry k nim pravidelně chodil po škole a smál se s jejím synem nad pizzou a hranolkami.

Will a Harry spolu často chodili na dvojitá rande. Harryho společenský život mladého náctiletého probíhal dobře, ačkoli mu hrozilo nebezpečí, že bude na střední škole poněkud plavat. Vždy předpokládal, že z něj v dospělosti bude bavič, nicméně se zdá, že tato ambice na rok či dva ustoupila do pozadí. Stále se věnoval badmintonu, trávil čas ve školní posilovně a obzvlášť si užíval taneční hodiny pod entuziastickým vedením slečny Brocklehurstové (studenti jí říkali slečna Brocková), jenže to se nedalo považovat za kariéru.

Chodit do školy v místě bydliště mělo své výhody. Nemusel stát každé odpoledne před školními branami, aby mu přidělili místo v autobusu na cestu domů. Tento každodenní školní rituál vedl ředitel školy Denis Oliver. Běžně ho vídávali s psací podložkou v ruce a starou reflexní bundou. Harry s kamarády proklouzli přes pole k řece za školou, kde trávili čas mimo dohled ředitele, než nastal čas jít domů.

Do Harryho party kamarádek, které byly vtipné, věrné a nepříliš vážné, patřila Lydia Coleová, Eliss Calcuttová a především Emilie Jefferiesová. Harrymu bylo pouhých dvanáct let, když začal chodit s Emilií, ale byli příliš mladí, aby se nechali strhnout romantikou. Zůstala jeho přítelkyní „ze starých časů“. Ve svých plesových šatech, zavěšená do Harryho rámě, vypadala na závěrečném plesu posledního ročníku zkrátka úchvatně.

Harry vždy prohlašoval, že svůj první vážný vztah měl s jinou krásnou dívkou ze školy, Abi Crawshawovou, klíčovou členkou školního hokejového týmu. Poté, co Harry odešel, se stala reprezentantkou školy.

Fascinujícím aspektem Harryho raných přátelství s opačným pohlavím během jeho školních dní je, že žádná z dívek nenabídla prodej šokujících příběhů bulvárním plátkům. Lydia jednou řekla: „Všichni máme Harryho moc rádi,“ ale to bylo všechno. Nejšťavnatější věc, kterou Harry prozradil, bylo místo, kde se poprvé muchloval – blízko stromu u řeky. „Bylo to vášnivé,“ podotkl jen.

Jeho otec Des vzpomínal, že Harrymu nikdy nemusel vysvětlovat, jak to mají „ptáčci a včeličky“. Čas od času probírali různé věci, jako by konverzace tohoto typu byly přirozenou součást dospívání – beze studu.

Jedna dívka, Felicity Skinnerová, která nepocházela z Holmes Chapelu, se k Harrymu poměrně měla, ale nebyla nijak lascivní. Řekla: „Harry byl opravdu milý. Byl to skvělý přítel, velmi romantický. Vypadal skvěle a samozřejmě byl velmi přitažlivý.“

Felicity, kterou Harrymu představil jejich společný kamarád v Holmes Chapelu, žila v Solihullu, jižně od Birminghamu, takže šance zastavit se po škole na kus řeči byla nulová. Byl to teenagerovský románek na dlouhou vzdálenost, který se odehrával převážně po telefonu, ačkoli Fliss, jak jí říkával, poznamenala: „Byla to taková ta intenzivní láska, ze které ovšem člověk vyroste – rozhodně jsem byla jeho první láskou a on mou.“

Will Sweeny vzpomínal, jak na začátku jejich vztahu Harry oznámil: „Jdeme ji najít.“ A tak zamířili do Birminghamu, aniž by znali její přesnou adresu. Věděli, že žila v Solihullu, ale to bylo vše. „Šíleně pršelo a najít ji nám trvalo hodiny,“ řekl Will.

Harry ve svém volném čase brigádničil v pekárně, ale po práci své vydělané peníze většinou utratil za lístky na vlak, aby se mohl s Fliss setkat, místo aby si vyrazil s kamarády v Holmes Chapelu. Will podotkl, že to byl jeho první vážný vztah: „Opravdu mu na ní záleželo, ale oba byli mladí a zkrátka to nevyšlo.“

Will potvrdil, že Harry nepatří mezi ty, co by brali vztahy na lehkou váhu, a během školních dní rozhodně nebyl sukničkář. K dívkám byl pozorný a také byl velmi dobrý posluchač. „Vždy si hledal dlouhodobý vztah. O své přítelkyně se staral až do roztrhání.“ Další blízký přítel ze školy, Nick Clough, měl za to, že byl Harry na svůj věk poměrně napřed, co se dívek týče. Byl to velice sentimentální chlapec, který dával přednost večeři při svíčkách před ciderem v plechovce u řeky.

Občas Harry uvařil jídlo pro svou matku nebo jí napustil horkou vanu. Tehdy chodila s Robinem Twistem a jejich vztah byl na dobré cestě. Jako pár byli poměrně usazení, ačkoli zatím nežili pod jednou střechou. Anne si dávala obzvlášť veliký pozor, aby své děti nebrala jako samozřejmost, a vždy se ujistila, že nepřijdou domů ze školy a neuvidí Robina, jak s nohama nahoře sleduje herní televizní pořad Countdown.

Harry považoval Robina za „super týpka“, takže měl pokaždé radost, že ho vidí. Občas mu dokonce psal, aby k nim přišel na návštěvu, aniž by se předtím zeptal Anne. Jejich dům v Holmes Chapelu byl plný štěstí, jistě zásluhou jeho paní, která na otázku na své rodičovské schopnosti suše poznamenala: „Vymýšlím věci za pochodu, tak jako všichni.“

O sobotách byl Harry na nohách ještě před svítáním. Když odcházel na směnu do pekárny ve středu vesnice, W. Mandeville, celý dům ještě spal. Pekařství je neodmyslitelnou součástí Holmes Chapelu již od roku 1900, kdy ho založil pradědeček současného majitele Simona Wakefielda. Na budově na Macclesfield Road dokonce visí celude s nápisem psaném v klasickém stylu, jež hlásá „Tady se vyrábí HOVIS“ (pozn. překl.: Hovis je britský výrobce chleba a mouky).

Před otevřením obchodu toho bylo každé ráno docela dost na práci: zabalit objednávky, doplnit zboží do všech regálů a uklidit, pokud se drobečky z bochníků nebo koláčů rozsypaly po podlaze. Harry zde pracoval dva a půl roku, a když byl za pokladnou, zákazníky vždy zdravil se svým podmanivým úsměvem. „Je to náš kluk!“ řekl jeden z nich, když na něj vřele vzpomínal.

Aspoň neměl nikdy v práci hlad. Vždycky si našel něco k zakousnutí. O sobotách Simon začínal s pečením alespoň dvě hodiny předtím, než dorazil zbytek personálu. Jeho pirohy, které nabízel na pozdní snídaně, byly obzvlášť oblíbené, jelikož je plnil směsí slaniny, klobásy, míchaných vajec a sýra.

Harry nebyl jediný student střední školy v Holmes Chapelu, který v pekárně pracoval – obvykle se mezi zaměstnanci našli alespoň tři další, mezi nimi i Harryho blízký přítel Nick Clough. Byli to náctiletí komplicové (ne že by toho bylo na vesnici moc co vyvádět). Vrcholem rebelství byla čína s sebou o pátečním večeru z restaurace Fortune City, která byla příhodně situována dva bloky od Harryho domu. Harry měl rád sladkokyselé nebo křupavé hovězí v kantonské omáčce. Jakmile si vyzvedli jídlo, potkali se s kamarády. Na hospodu byli ještě příliš mladí, a tak popíjeli pivo u řeky.

Nick obvykle přespával u Harryho, aby se následující ráno s kalnýma očima mohli společně odpotácet do práce. To, že Harry zpívá, moc lidí nevědělo. Jednoho nezapomenutelného odpoledne se to však změnilo. Nick tehdy obsluhoval zákazníka, když vtom všichni zaslechli, jak si Harry během zametání v zadní místnosti prozpěvuje. Nebylo možné ho přeslechnout. Protože mu nedošlo, že někdo v pekárně zrovna je, opřel se do zpěvu, jako by byl sám ve sprše.

„Kdo to zpívá?“ zeptal se ten muž. Nick pro Harryho hned skočil. „Přivedl jsem ho a ten muž řekl: ‚Nechtěl bys někdy zpívat profesionálně? Jestli ano, zavolej mi.‘“

Nick věděl, že Harry umí zpívat, protože povětšinu večerů se poflakoval s kytarou po domě na London Road a procvičoval akordy. Harry byl stydlivý, co se jeho hudebních schopností týkalo, a tak raději jen bouchal do tamburíny nebo zpíval spolu s někým. V té době se Harryho pokoj moc nelišil od těch teenagerovských, jež známe ze sitcomů: nádobky od deodorantu Lynx, oblečení rozházené po podlaze a starý dres Manchesteru United na stěně. Když na něj matka křičela, aby si „UKLIDIL POKOJ!“, byla to předem prohraná bitva.

I přestože mu za zpěv v autě matka s otcem skládali komplimenty, nebral to Harry příliš vážně. Svou roli zde ale nakonec sehrál osud: Will Sweeny se rozhodl založit školní kapelu. Sám chtěl stanout v roli bubeníka, Nicka naverboval na basovou kytaru a jeden další kamarád, Haydn Morris, měl být hlavní kytarista. Potřebovali už jen zpěváka.

Harrymu se do toho zpočátku nechtělo. Chtěl hrát na basovou kytaru, ta už však byla zabraná. Nick vzpomínal: „Harry si nemyslel, že umí zpívat, a bál se, že se mu lidi budou smát.“ Chlapci však nebrali ne jako odpověď, a tak si Harry musel své pochybnosti zkrátka strčit za klobouk. Nick dodal: „Narodil se pro to, jen na to musel přijít. Ale jakmile si začal věřit, byl úžasný.“

Nová kapela měla v úmyslu přihlásit se do školní soutěže kapel v létě 2009, když bylo Harrymu 15 let. Potřebovali název. Will vymyslel Cheese and Crackers (Sýr a krekry) na počest legendární americké skupiny Red Hot Chili Peppers. Ostatní nápad rychle zamítli. Když tehdy čekali před školní zkušebnou, z důvodů dávno zastřených mlhou, se Willovi v mysli vynořil název White Eskimo (Bílý Eskymák).

Kapela White Eskimo měla pouhé dva týdny na zkoušení. Aspoň se na to vyšňořili. Považovali se za rockery, nebo spíš za vyznavače ema. Termín „emo“ (emotional hardcore) v sobě zahrnoval punkovou kulturu, v níž byla móda stejně důležitá jako hudba. Vlna emo se nevyhnula ani teenagerům v Holmes Chapel, takže při procházce městem nebylo možné nespatřit aspoň jednoho člověka s lesknoucím se páskem se cvočky a upnutými džíny s páskem z tkaniček.

Všichni si samozřejmě mysleli, že jsou velice „cool“. Pro jednou se Harry nechal ovlivnit svou sestrou Gemmou, i když ho nejspíš tato móda zajímala mnohem víc než příliš hlasitá hudba, která zněla zpoza zdí jejího podkrovního pokoje. Dokonce jí dovolil, aby ho ostříhala. Časopisu Another Man prozradila: „Neměla jsem vůbec ponětí, co dělám.“ Přesto se jí povedlo správně sestřihnout jeho zplihlou ofinu. Harry se zdál být spokojen.

Když v sobotu po práci v pekárně mezi 15:30 a 16:00 nejel do Solihullu, uháněli spolu s Nickem na stanici o několik stovek metrů dál, aby stihli vlak směrem na Manchester Piccadilly. Obvykle jim to nezabralo víc než tři čtvrtě hodiny, takže měli dostatek času projít obchody a utratit vydělané peníze za nový pár vansek.

Jedním z módních vyjádření spojených s emo kulturou byl piercing. Nick navrhl, aby si nechali propíchnout uši, až budou někdy odpoledne v Manchesteru. Harrymu se do toho nechtělo – bál se, že by jeho matka byla proti. Do svých osmnácti let si nenechal udělat ani nenápadné tetování.

Na velký večer v Holmes Chapelu se Harry příhodně oblékl: rozhodl se pro čistě bílé tričko a černou kravatu – vypadal spíš jako Robert Palmer než jeden ze členů kapely My Chemical Romance. Na nezkušenou školní kapelu předvedli skvělý výkon. Zahráli pouze dvě písně: „Summer of ’69“ od Briana Adamse a evergreen „Are You Gonna Be My Girl“ od kapely Jet, která je mnohem rockovější. Obecenstvo bylo nadšené, u pódia se shromáždila spousta dívek. White Eskimo vyhráli. Získali 100 liber v hotovosti a dostali nabídku hrát na Goosfestu,místním festivalu umění, založeném v nedaleké vesnici Goostry.

Už tehdy, docela brzy, se z Harryho stal přirozený frontman, i když zpíval mírně potlačovaným hlasem, jelikož v krku zvuk dusil. Byla to jen známka toho, že by se mu hodily nějaké hodiny zpěvu. Harry se o čase s White Eskimo vyjadřuje velmi skromně, nicméně se u místních těšili oblibě. Písně hráli různorodé. Na jejich koncertě zazněla jak klasika od Beatles „A Hard Day’s Night“, tak „Valerie“ od The Zutons – později ji přezpívala Amy Winehouse a Mark Ronson –, také „First Date“ od americké rockové kapely Blink-182 a „Jenny Don’t Be Hasty“ od Paola Nutiniho. A také jedna, kterou složili sami: „Gone in a Week“.

Nejvyšší vydělaný honorář získali za vystoupení na svatebním večírku matky jedné ze spolužaček. Museli se sice naučit několik písní Boba Marleyho, oblíbeného interpreta nevěsty, ale za odměnu 400 liber, to bylo to nejmenší.

Ve škole se blížila maturita a Harry se soustředil na budoucnost: přemýšlel, co za předměty si zapíše v posledním ročníku. Z hlediska akademických úspěchu se své sestře Gemmě rovnat nemohl, ale složit zkoušky pro něj těžké nebylo. A tak pokračoval s předměty souvisejícími s plánovanou budoucí kariérou a zapsal si například právo, obchod či sociologii.

Jeho matka pro něj však měla jiné plány.

3

SKVĚLÉ ZPRÁVY

Harry požádal Simona Wakefielda o den volna. V pekárně nepracoval jen o sobotách, ale i během týdne po škole. Strávil zde vždy hodinku dvě, aby pomohl s úklidem a vydělal si ještě něco navíc. Maturita se neúprosně blížila a v případě, že uspěje, plánoval pokračovat ve studiích na vysoké škole. Nebyl si jistý, jakou kariéru zvolit, ale párkrát zmínil, že by se chtěl stát fyzioterapeutem. Abi si chtěla zvolit stejnou dráhu, a tak spolu tuto možnost probírali. Pokud by plán stát se rockovou hvězdou nepřinesl ovoce, fyzioterapie se zdála jako dobrá volba.

Když Harry řekl Simonovi, že jde na konkurz do X Factoru, jeho šéf bez váhání souhlasil. Od té doby, co se Gemma odstěhovala kvůli svým vysokoškolským studiím na Sheffield Hallam University, kde se věnovala přírodním vědám se zaměřením na učitelství, necítil se Harry příliš ve své kůži. Excelovala jako vždy. Podotkla: „Až poté, co jsem odešla z domu, jsem si uvědomila, že mu budu opravdu chybět.“

Protože ve škole by mu hodiny z důvodu účasti v soutěži neomluvili, uchýlil se k tradičnímu řešení: ulil se. Will Sweeny šel ten den s ním jako morální podpora.

White Eskimo byli pořád kapela, ale možná nastal čas, aby se Harry vydal svou vlastní cestou. Nikdy pořádně nevysvětlil, proč se rozhodl do toho jít sám, avšak zběžný pohled na historii X Factoru (tehdy se jednalo o sedmou sérii) odhalil, že skupiny nevyhrávaly a kromě JLS si žádná z nich nevedla nijak zvlášť dobře ani po skončení show. Kapely, jejichž členové hráli na hudební nástroje, zkrátka vůbec nikde nevystupovaly.

K podání přihlášky ho pobízela i samotná Anne. Nakonec to byla právě ona, kdo údaje vyplnil a dokument odeslal. Harry se měl dostavit na konci dubna 2010 spolu s doslova tisíci dalšími na fotbalový stadion Old Trafford, aby poznal členy produkce – mezi nimi i neznámé porotce, kteří rozhodovali, kdo postoupí do dalšího kola. Nikdy to nebylo jen o zpěvu – soutěžící museli být fotogeničtí, takže být osobitý, vtipný a mít jiskru bylo stejně tak důležité jako zpívat čistě.

Konkurz byl blázinec s více než šesti tisíci adepty jamujícími na parkovišti. Všichni chtěli postoupit. Přijeli z celé severní Anglie, aby nekonečně dlouho stáli ve frontě v naději, že si jich někdo všimne. Will a Harry nečinně čekali čtyři nebo pět hodin. Harry, stejně jako všichni ostatní, musel počkat na rozsudek, aby zjistil, zda bude zpívat před porotou v prvním televizním kole konkurzu. A dostal dobré zprávy.

Simon Cowell a ostatní porotci se prvního kola nezúčastnili, ale moderátor Dermot O’Leary měl za úkol přednést davu vskutku povzbuzující řeč. Regionální noviny Manchester Evening News navíc poslali reportéra a fotografa. Harryho si nevšimli, do oka jim však padla Emma Chawnerová, která se účastnila každoročně, stejně jako jedna mladá žena z Liverpoolu, jež se na televizní pódia nedostala už před čtyřmi lety. Rebecca Ferguson, třiadvacetiletá matka dvou dětí, tentokrát zazpívala „River Deep Mountain High“ a postoupila.

Když se Harry dozvěděl, že se dostal do prvního televizního konkurzu, obdržel seznam písní, z nichž si měl dvě vybrat. Zvolil si „Isn’t She Lovely“ od Stevieho Wondera, v záloze měl připravený hit kapely Train z přechozího roku, „Hey, Soul Sister“. Tehdy to nikdo nevěděl, ale druhá píseň byla mnohem více v souladu s umělcem, kterým se Harry Styles stal.

V tu chvíli byla „Isn’t She Lovely“ číslo jedna. Tato klasika byla starší než Harry sám. Stevie Wonder ji napsal v rámci alba Songs in the Key of Life, jednoho z těch nejlepších ze sedmdesátých let. Slova odkazují na narození jeho dcery Aishy a posluchač je může, na základě vkusu, považovat za sladká, nebo laciná. Píseň byla poněkud odvážnou volbou pro šestnáctiletého chlapce. V případě, že by to Harry přehnal s úsměvem, jeho vystoupení mohlo snadno dostat nádech ohranosti a píseň by tak byla až moc přeslazená.

Potřeboval trénink, ale k překvapení jeho matky a sestry byl v tomto ohledu poněkud stydlivý. Kluk, který měl v pokoji karaoke systém a zpíval ve školní kapele, byl najednou nesmělý. Vždy se ujistil, že jsou dveře od koupelny pevně zavřené, když si ve sprše kvílel: „Isn’t she won… dur… ful.“ Neměl tušení, že ty dvě ženy seděly venku na odpočívadle a plné vzrušení poslouchaly každičký tón.

Důvod pro Harryho nově nalezené tajnůstkářství byl jednoduchý. Když zpíval s White Eskimo, mohl být Bryanem Adamsem, který vystupuje se „Summer of ’69“, nebo Johnem Mayerem s „Free Fallin“. Ve svém pokoji, kde si užíval karaoke, byl Bowie, Jagger nebo Elvis. Před porotci X Factoru se však nebylo kam schovat. Musel být Harry Styles z Holmes Chapelu a ukázat jim, že má na to být hvězdou.

Pro X Factor, nejlépe hodnocenou show, která nacházela hvězdy nejen v podobě šťastných finalistů, ale také porotců, jež byli až do nedávna slavnější než umělci, které objevili, to byla zlatá léta. Někteří z výherců, včetně Alexandry Burkeové, Joea McElderryho a hlavně Leony Lewis se stali slavnými, avšak Simon Cowell zastínil každičkého z nich.

Simon sice netrávil soboty v pekárně, ale v šestnácti letech odešel ze školy a nastoupil do firmy, aby získal vhled do branže – pracoval jako „servírka“ a hlavní náplní jeho práce bylo vařit dobrý horký čaj ostatním zaměstnancům. Poté pracoval jako kurýr a následně získal místo na korespondenčním oddělení ve firmě EMI (Electric and Musical Industries), než začal stoupat v žebříčku v nahrávacím businessu. Pracoval na seniorské pozici jako A&R konzultant (artist and repertoire) a zodpovídal za trapné hity Robsona & Jeromeho, než byl na televizní obrazovky v roce 2001 uveden Pop Idol. Zprostředkoval dohodu, podle níž vítěz vydá své první album pod jeho značkou S Records, a ve snaze ochránit svou investici se nechal přesvědčit, aby se stal porotcem, což, jak brzy vyšlo najevo, byla role, pro kterou se zrodil. Jeho slavný střet s potenciálním vítězem Willem Youngem se stal pokladem televizních obrazovek.

Na konci první série byl Simon na cestě stát se televizní stálicí. V interakcích s adepty nijak zvlášť nesršel vtipem ani nepronášel chytré narážky, ale měl styl a způsoby, které se staly nezbytnou součástí sobotních večerů. Od Simona Cowella očekáváme, že bude hrubý, a jsme upřímně potěšeni, když takový opravdu je.

Po pár sériích Pop Idolu představil Simon britské televizi svou vlastní show: X Factor. Složitý právní případ zahrnující rovněž strůjce Pop Idolu, původního manažera skupiny Spice Girls, skončil finančním vyrovnáním, díky němuž se mohl Cowell věnovat X Factoru ve Spojeném království, zatímco s Fullerem pracoval na Americkém idolu v USA. Společně tyto show vyšvihly Simona Cowella do postavení superhvězdy na obou stranách Atlantiku.