Přeložil Jiří Pešek

ÚLTIMOS DÍAS EN BERLÍN

Copyright © Paloma Sánchez-Garnica, 2021

Autora representada por DOSPASSOS Agencia Literaria

© Editorial Planeta, S. A., 2021

Av. Diagonal, 662-664, 08034 Barcelona

www.editorial.planeta.es

www.planetadelibros.com

Cover design: Planeta Arte & Diseño

Images: © Haywood Magee, © Imagno / © Popperfoto /
© Nigel Dobinson / © SSPL / © Ullstein Bild, Getty Images

Pozn. překladatele

Všechny citace Stefana Zweiga jsou přebrány
z knihy Svět včerejška (Torst 1994) v překladu
Evy Červinkové. Citát z knihy Souostroví Gulag
(OK Centrum 1990) v překladu Kruhu přátel.

Translation © Jiří Pešek, 2023

ISBN 978-80-249-5260-4

Obsah

Berlín, 30. ledna 1933

Petrohrad (bývalý Sankt-Petěrburg), 1921

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

Berlín, 1933

Berlín, 1934

Berlín, 1936–1939

Moskva, září 1939

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

Gulag v regionu Kolyma Sibiř, východní Rusko, 1943–1944

I

Vůdcův bunkr v BerlíněPondělí, 30. dubna 1945, 15:30

Varšava, ráno 5. června 1945

Poslední dny v Berlíně…Ráno, pondělí 15. června 1945

Švýcarsko, léto 1945

Poděkování

Manolovi, za vše a za mnohé…

Berlín, 30. ledna 1933

„Zůstává nezvratným zákonem dějin, že právě současníkům odpírají rozpoznat velká hnutí, která mívají rozhodující význam pro jejich dobu, již na samém jejich počátku.“

Stefan Zweig,

Svět včerejška: Vzpomínky jednoho Evropana

Navzdory chladnému večernímu vzduchu se Jurij Santacruz rozhodl vyjít ven na ulici. Jeho bytná, paní Metzgerová, slyšela v rádiu zprávu, že na oslavu jmenování Adolfa Hitlera novým německým kancléřem byl uspořádán průvod s pochodněmi. A to si nemohl nechat ujít. Na doporučení paní Metzgerové popadl kabát a seběhl dolů po schodech. Jakmile vyšel ze dveří, skrz silný, ještě rozepnutý kabát k němu pronikl chlad. Celý promrzlý si rychle zapnul knoflíky, nasadil si kožešinové rukavice, které mu sestra Káťa darovala k Vánocům, a kolem krku si uvázal šálu, jež mu upletla stará služebná Světa. Z olověné oblohy se snášel sníh a padal mu do tváře. Jurij si nasadil klobouk a svižně vykročil po Friedrichstraße. Z mnoha oken a fasád visely rudé prapory s černými hákovými kříži. Když došel na bulvár Unter den Linden, zpomalil, ohromen podívanou, jež se mu naskytla.

Na nočním horizontu, jemuž vévodil vrcholek Braniborské brány, byla vidět záře stovek pochodní, které se pohybovaly za zvuku pochodu. Jak se Jurij blížil k náměstí Pariser Platz, rostl kolem něj neuspořádaný dav, jenž chtěl dychtivě spatřit průvod. Mrazivým vzduchem prskaly jiskry z pochodní. Bylo působivé poslouchat křupající sníh, který zadupávaly boty v synchronizovaném kroku do rytmu dunících bubnů, a mohutné hlasy zpívající Horst Wessel Lied, vlasteneckou píseň NSDAP, jež nakonec pozvolna vytlačila oficiální hymnu Německa v éře, která se právě v tomto okamžiku začala rodit. Postup stovek mužů v hnědých uniformách nacistických milicí vypadal jako plápolající had, který se pomalu a neúprosně plazil pod sloupy Braniborské brány a přes Pariser Platz, aby následně zatočil na Wilhelmstraße, kde ho z balkonu kancléřství zdravil pyšně se dmoucí Hitler. Byly to SA, slavné úderné jednotky, jejichž počet a zarážející přítomnost v poslední době znepokojivě rostly a stále více přitom pronikaly do soukromí občanů. Bylo jich využíváno k zastrašení a potlačení jakéhokoliv politického nesouhlasu či jakékoliv kritiky Hitlerovy strany.

Jurij s úžasem sledoval, jak se mu před očima pohybuje masa lidí v řadách po šesti, přičemž každý z pochodujících držel louč, jíž vytvářel nenápadnou hrozbu v podobě záblesků světla na šedivé dlažbě a děsivých stínů na fasádách budov. Potom se začal prodírat davem německých žen, matek, sester i manželek mužů a chlapců pochodujících středem ulice. Všechny je plamenně povzbuzovaly, mávajíce vším, co jim přišlo pod ruku – šátky, šálami či vlaječkami, nakaženými jakousi hysterií, jež se davem šířila jako nepostřehnutelný jed. Jiní, stejně jako Jurij, byli pouhými diváky, kteří celou scénu pozorovali s opatrností, podezíravostí a snad i překvapením.

Lidé, kteří průvod sledovali, byli tak rozvášnění, že snad ani nevnímali bodavý chlad. Jurij se naopak musel nutit do pohybu, aby nemrzl. Ponořen do davu byl zcela ohromen velkolepou slávou, která byla vnímaná jako triumf Německa. Bylo těžké nenechat se pohltit tou kolektivní euforií, pocitem, že se děje něco důležitého.

Po více než hodině přecházení sem a tam se rozhodl vrátit domů. Postupně se vzdálil od vzruchu a pomalu kráčel stále osamělejšími ulicemi. Když už se chystal zahnout do té své, zaslechl za sebou směsici hlasů, nadávek a volání o pomoc. Zastavil a otočil se, aby zjistil, co se děje a kdo za jeho zády volá o pomoc. Ve vzdálenosti asi padesáti metrů si všiml, jak půl tuctu mužů v hnědých uniformách nemilosrdně mlátilo a kopalo do někoho, kdo už ležel zhroucený na zemi a snažil se schoulit do klubíčka. Když Jurij přijel do Berlína, bylo mu doporučeno, aby se v zájmu vlastní bezpečnosti držel stranou. Několik vteřin tak stál bez hnutí, nerozhodný, vyděšený surovým bitím bezbranného člověka, jehož se právě stal svědkem. Byl v tu chvíli už jen pár metrů od domu, kde bydlel, a tak se pokusil řídit touto dobře míněnou radou držet se dál, nicméně křik oběti se mu neúprosně zarýval do svědomí. Zaťal pěsti v rukavicích, napjal čelist a udělal krok. Potom další a další, a než se nadál, uvědomil si, že běží ke skupině.

„Hej, hej! Okamžitě toho nechte!“ zakřičel na agresory perfektní němčinou. „Co to děláte? Nechte ho být!“

Zastavil se jen pár metrů od nich, jako by pouhou svou přítomností mohl útočníky zastrašit. Jeho slova zastavila jen jednoho z agresorů, zbytek se ve svém trýznění na zemi ležícího muže nenechal rušit.

Ten, který se zastavil, na Jurije vyzývavě a z výšky pohlédl, ruce v bok, nohy roztažené, bradu zdviženou, hruď vypjatou.

„Co je ti, kurva, do toho? Jestli nechceš bejt další na řadě, koukej odsud vypadnout!“

Všichni útočníci na sobě měli hnědé košile a k nim sladěné kravaty, na levé ruce červenou pásku s hákovým křížem, hruď přepásanou koženými řemínky, pumpky, vojenské čapky a hrubé černé boty zakrývající lýtka, docela podobné těm, které viděl před pár minutami v průvodu. Tato skupinka však nedefilovala. Účastnila se nelítostného lovu na vcelku snadnou kořist.

„Je vás spousta proti jednomu.“ Jurij se snažil zachovat klidný tón a nedat najevo strach, který se ho začínal zmocňovat. „To od vás není zrovna moc statečné, že?“

„Řekl jsem ti, ať táhneš,“ naléhala hnědá košile, „tohle se tě netýká.“

Bez přemýšlení, hnán morálním instinktem svého svědomí, rychlým a nečekaným pohybem obratně obešel Jurij onu lidskou hradbu a vydal se rovnou ke skupince s úmyslem odtrhnout ji od oběti. Postupně si proklestil cestu až k mladíkovi, který křičel hrůzou. Snažil se ho ochránit, dokud ho také nesrazili k zemi. Pak to byl on, na koho rázem pršely kopance a rány gumovými obušky. Jurij si instinktivně začal krýt hlavu rukama, zatímco se na zemi stočil do klubíčka v naději, že to všechno brzy skončí. Náhle se nad vřavou úderů rozlehl ženský hlas.

„Přestaňte! Okamžitě toho nechte! Zbláznili jste se? Vždyť je zabijete!“

„Ta tu ještě chyběla,“ zahřímal jeden z útočníků. „Vypadni odsud, tohle není nic pro ženský.“

„Řekla jsem ti, abys přestal. Tak dost už!“ zakřičela nově příchozí. Když zjistila, že takto útočníky nepřesvědčí, změnila tón a pokusila se jim domluvit po dobrém. „Dnes je přece svátek, Franzi. Tohle si nech na jindy.“ Mladá žena, chytila toho, který se předtím postavil Jurijovi, za ruku a naléhala na něj, aby s údery a kopanci přestal. „No tak, poslouchej mě přece. Běžte s kluky do průvodu a tyhlety chudáky nechte na pokoji.“

Hnědá košile svraštila čelo, sevřela čelist a otočila se ke skupince raubířů, k níž promluvil s nepředstíranou autoritou.

„No dobře. Pro dnešek jsme s těmihle šmejdy skončili.“

Agrese rázem ustala a ticho, které se kolem rozhostilo, přerušovalo jen sípavé funění útočníků, unavených množstvím zasazených úderů. Jurij zvedl hlavu a podíval se na ženu, která je zachránila. Měla do čela posazenou šedou vlněnou čepici a široký límec kabátu jí zakrýval tváře. Její oči se na pár vteřin střetly s těma Jurijovýma, dokud někdo svým drsným sípavým hlasem nenarušil kouzlo onoho téměř průzračného zeleného pohledu.

„Nic neskončilo,“ řekl nejmohutnější z nich a drze se postavil tomu, který se zdál být vůdcem celé skupinky. Jeho nezřetelná řeč a potácivá chůze svědčily o silné opilosti. „Mně žádná ženská rozkazovat nebude!“

„Ale já jako tvůj velitel ano! A rozkazuju ti, aby ses šel domů vyspat z opice, protože už jsi toho dnes vypil víc než dost.“

Oslovený připomínal medvěda, a to nejen kvůli barvě uniformy, nýbrž kvůli obrovitému tělu a hranaté hlavě zabořené do trupu téměř bez náznaku jakéhokoliv krku.

„Odejdu, až se mi bude chtít. Tohohle jsem si vyhlídl už dávno a tentokrát si ho utýct nenechám.“

Hned poté mladíka silně kopl do obličeje, načež ten zavyl bolestí a začal se plazit po asfaltu jako vyděšené zvířátko.

Vůdce party se k útočníkovi rozběhl, ačkoliv ten byl dvakrát větší a asi o půl hlavy vyšší než on.

„Řekl jsem, že večírek skončil,“ řekl mu důrazně a popadl ho přitom za rameno.

Jak tak stáli proti sobě, vůdce skupinky musel zvednout hlavu, aby káranému mohl pohlédnout do očí. Medvěd vypínal hruď tak moc, že se mu látka košile napínala k prasknutí. Začali se postrkovat, křičet na sebe a urážet se. Ostatní zůstávali ve střehu, avšak nikdo se neodvážil zasáhnout. Náhle někdo vyděšeně zakřičel:

„Pozor, Franzi! Má nůž!“

Díky varování si Franz zavčasu všiml zbraně, kterou medvěd držel v pravé ruce, využil protivníkových nekoordinovaných pohybů způsobených účinky alkoholu a obratně mu ji vytrhl. Pak v okamžitém a téměř nevědomém záchvatu vzteku zvedl ruku a vrazil nůž medvědovi do podbradku.

„Ne!“

Po dívčině bezmocném výkřiku následovalo svíravé ticho. Oba muži zůstali ve smrtelném objetí po několik vteřin, které jako by trvaly celou věčnost. Nakonec se medvěd od protivníka odvrátil, rukama si svíral krk a v jeho tváři se zračilo ryzí zděšení z plíživé přítomnosti smrti. Zapotácel se, klopýtl a zhroutil se na zem, přičemž hlavou narazil do obrubníku. V panujícím tichu ta rána zněla strašlivě dutě. Obraz jako by zamrzl, ustrnul v čase, zatímco se nikdo nepohnul ani o píď. Všichni ztuhli a oněměli. Jediným projevem jejich života v tu chvíli byly bělavé obláčky dechu z úst lapajících námahou a zděšením po chladném vzduchu.

Padlý muž ležel bezvládně, oči otevřené a ústa bolestně zkroucená. Z jeho krku se pomalu plížil temný stín, který zbarvil bělobu čerstvě napadaného sněhu doruda. Jeho protivník se na něj díval s nechápavým výrazem, zaražený tím, co právě udělal. Podíval se na ruku, v níž stále držel malý ostrý nůž, z něhož kapala čerstvě prolitá krev, a ihned ho upustil, jako by dostal elektrický šok. Nepřestával přitom pozorovat svou otevřenou, zakrvácenou, třesoucí se ruku.

Ostatní, omámení tou makabrózní scénou, stále nereagovali. Jako první se pohnul mladík, který byl původní obětí útoku a k němuž byli nyní útočníci otočení zády. Nenápadně vstal, a aniž by ze skupinky útočníků spustil oči, popadl Jurije za paži a pomohl mu vstát. Poté mu gestem naznačil, aby utíkal. Než se k tomu Jurij odhodlal, jeho pohled padl na dívku. Jejich oči se opět setkaly. Až pak se dal do běhu.

„Vy zkurvysyni!“ vztekle se rozkřičel mladík, který si už při útěku vybudoval menší náskok. „Jste úplný hovada!“

Před vchodem do svého domu se Jurij nervózně zastavil, aby z kapsy vylovil klíče. Mladík také na chvíli zůstal stát.

„Ty bydlíš tady?“ zeptal se, jako by ho to překvapovalo.

Jurij přikývl a snažil se klíč zasunout do zámku. Druhý se od něj na pár kroků vzdálil, ale nepřestal si ho přitom měřit očima. Pak po vojensku zasalutoval a se širokým úsměvem na tváři řekl:

„Díky, kamaráde, jsem tvým dlužníkem.“

A okamžitě se dal do běhu mimořádnou rychlostí. Jurij se otočil ke skupině, která se už pomalu začínala rozcházet. Ruka se mu třásla tak, že se klíčem nemohl trefit do zámku. Cítil bolestivé tepání ve spáncích a rty ho štípaly, jako by v jeho nitru plála hotová pochodeň. Ucítil nasládlou chuť krve. Nakonec se mu podařilo otevřít dveře a vběhnout do domu. Okamžitě se vydal po schodech nahoru a s divoce bušícím srdcem vpadl do svého malého podkrovního bytu. Opřel se zády o zeď a pomalu se svezl na podlahu. Byl celý zadýchaný a měl pocit, že se mu do plic nedostával kyslík. Měl pocit, že se dusí. Sundal si rukavice a pak si z krku serval šálu, jako kdyby právě strkal hlavu ven z oprátky, avšak pocit nesnesitelného tlaku ho stále neopouštěl.

Vstal a váhavým krokem přešel k jednomu z oken mansardy, otevřel okenici a až do půli těla se vyklonil, aby se mohl konečně pořádně nadechnout. Srdce mu však stále strachy bušilo jako o závod. Když se uklidnil, posadil se na podlahu pod otevřeným oknem. Třásl se zimou. Nebo ne – možná to byl strach, jenž ho provázel již celých dvanáct let.

Petrohrad (bývalý Sankt-Petěrburg), 1921

„Rusovi nedůvěřuji zejména tehdy, má-li v rukou moc. Ještě nedávno byl otrokem, a když je mu nabídnuta možnost stát se pánem svých bližních, stává se z něj nejneovladatelnější despota.“

Maxim Gorkij

I

Miguel Santacruz přijel do nádherného Sankt-Petěrburgu na jaře roku 1906, aby se na španělském velvyslanectví v carském Rusku ujal role obchodního atašé. S Veronikou Olegovnou Filatovou se setkal na jedné z velkolepých recepcí pořádaných jeho nadřízeným. Byly to večírky plné hojnosti a přepychu, na nichž se slavnostně oděným hostům, kteří si užívali luxusu a životních radovánek, podával kaviár, nejlepší vína, francouzské šampaňské a další lahůdky. Veroničina krása okamžitě Miguela oslnila. Byla vysoká, štíhlá, pyšnila se dlouhým labutím krkem, perleťově bílou pletí a velkýma jasně šedýma očima se zářivým pohledem. Vyzařovalo z ní jakési přirozené veselí a živost, na rtech měla klidný, vyrovnaný, nakažlivý úsměv. Bylo jí sedmnáct let a byla jedinou dcerou zámožného kupce z Rostova na Donu, který se usadil v Petrohradě právě proto, aby mladé dívce zajistil znamenité vzdělání a také možnost proniknout mezi smetánku.

Veroničin otec Oleg Borisovič sympatizoval s myšlenkami ruské liberální strany, která usilovala o větší svobodu a ústavu jako základ pro rozvoj parlamentního systému podobnému tomu na Západě, ačkoliv jeho zájem nebyl politický, jako spíše ekonomický. Obvykle trávil dlouhou dobu daleko od své ženy a dcery a věnoval se svým obchodním záležitostem. Dívčina matka Olga Ivanovna byla inteligentní žena, milovnice hudby a knih. Tělem i duší se věnovala péči a výchově mladé Veroniky, pro niž bylo třeba vybrat dobrého manžela odpovídajícího jejímu společenskému postavení. Proto se tak těžko smiřovala se zájmem, který o její dceru projevil Miguel Santacruz, o deset let starší cizinec, jenž podle jejího názoru Ruskem jen projížděl a zcela jistě už se chystal do jiného koutu světa, čímž by rozbil rodinnou jednotu a připravil ji o dceru i budoucí vnoučata. Vzájemná láska, kterou k sobě Veronika s Miguelem pocítili, však již od samého začátku tyto její utkvělé představy válcovala.

Rok poté se vzali. O devět měsíců později se narodil Jurij a rok nato Nikolaj, kterému říkali Kolja. Na jaře 1914 přišla na svět i tolik očekávaná holčička, kterou pojmenovali Jekatěrina, jíž však nikdo neřekl jinak než Káťa.

Podobně jako její matka i Veronika svůj život zasvětila péči o své potomky. Jurij a Kolja spolu skvěle vycházeli, sdíleli radost ze hry i lásku k hudbě, umění, čtení a učení se cizím jazykům. Kromě ruštiny a španělštiny se oba bratři téměř dokonale naučili také německy a francouzsky. Veronika byla obdařena nádherným hlasem, silným a sladkým zároveň. Často si se syny sborově zazpívala Kalinku, oblíbenou píseň svých ratolestí. Všichni tři zpívali a tančili ve velkém obývacím pokoji a užívali si života plného štěstí.

Jediná, která se neřídila rytmem matčiny školy hrou, byla Káťa. Nerada četla a hudba jí také nic neříkala. Celé dny trávila nad nádherným domečkem pro panenky, který jí daroval dědeček z matčiny strany. Již od narození to byla tatínkova holčička, a tak jí bylo dopřáno, na cokoliv jen pomyslela.

Když bylo Jurijovi osm let, Veronika znovu otěhotněla. Malý Saša přišel na svět jedné nepříjemné únorové noci roku 1917 zrovna ve chvíli, kdy město zasáhla silná arktická vánice. Byla to jedna z nejchladnějších zim, jež v zemi, která byla od léta 1914 ve válce, pamatovali. Ve stejném měsíci vypukla revoluce, kterou vedly především ženy, znechucené neustálým nedostatkem a rostoucími cenami způsobenými nenasytným hromaděním mouky ze strany mlynářů. Byla to ta stejná revoluce, jež o několik měsíců později vedla ke zhroucení carského režimu. Porod byl dlouhý a komplikovaný, a když Veronika Olegovna poprvé spatřila tvář svého novorozeného, neubránila se zlé předtuše. Jak se ukázala, ve svých pocitech se nemýlila, neboť od té chvíle se poklidný život, jehož si do té doby užívali, začal hroutit jako domeček z karet.

O rok později, v den Sašových prvních narozenin, se situace v rodině Santacruzových změnila natolik, že se Veronice zdálo, jako by za tu dobu uplynulo celé století. Všeho a všech se začínal zmocňovat chaos a anarchie. Bolševická revoluce, která vypukla v říjnu 1917, se neuspořádaně šířila společností zbavenou práva a pořádku. Výstřely v ulicích a kamení házené do oken bytu, v němž Santacruzovi bydleli, byly jen prvním varováním, po němž následovala eskalace rabování, loupeží, ničení a především strachu, jenž se usazoval v každém póru kůže, v každém úderu srdce a v každém nádechu vzduchu prostoupeného a zkaženého rozpoutaným zlem.

Rodina Santacruzových bydlela v prvním patře honosné budovy s vysokými stropy, prostornými, čistými a světlými místnostmi a velkým obývacím pokojem, nádherně zařízeným nábytkem z ušlechtilého dřeva a bohatými látkami, v jehož středu se okázale vyjímal klavír značky Bechstein. V domě byla zavedená elektřina i tekoucí voda, což jim umožňovalo plně využívat velkou koupelnu s dvojumyvadlem a záchodem.

V důsledku dekretu o zrušení soukromého vlastnictví byly byty v soukromých domech přeměněny na kommunalki, tedy komunální byty, což pro rodinu Santacruzových znamenalo, že od té chvíle pod dohledem sousedského výboru většinu z jejich deseti pokojů obývala skupina bídně vyhlížejících lidí z předměstí a z venkova. Santacruzovým tak zůstaly jen dvě místnosti. Zpočátku byl přístup nově příchozích rodin korektní, zdrženlivý a poněkud přezíravý, ale za krátkou dobu celým prostorem prostoupila drzost, nedostatek úcty, urážky a zášť k těm, kteří mají, co druhým chybí. Noví obyvatelé používali věci nedbale, vše se tak i kvůli nesprávnému používání rychle rozbilo a už to nikdo neopravil. Ani o úklid už se nikdo nestaral, proto se všude brzy začala usazovat špína.

Santacruzovi se tak usídlili v ložnici, která dříve sloužila manželům, a ve Veroničině šatníku, neboť obě místnosti byly propojeny dveřmi, aniž by bylo nutné vyjít na společnou chodbu, což jim poskytovalo alespoň základní pocit soukromí. Kromě manželů a jejich dětí s nimi ve stísněných podmínkách žily ještě Olga Ivanovna, Veroničina matka, a chůva Světa Rudakovová, milá buclatá bábuška, která se už dávno vzdala vlastních dětí, aby se starala o jiné, a která s rodinou žila již od Jurijova narození. Valka, Santacruzův šofér, tedy předtím, než mu byl jeho vůz značky Packard úředně odebrán, se usídlil v prostorách, které dřív sloužily jako spíž. Spolu se Světou byl jediným ze služebnictva, kdo zůstal rodině věrný a kdo jim nejednou pomohl, když tváří v tvář čelili rabování a rozmáhajícím se rekvizicím. Přesto Santacruzovi přišli téměř o všechen majetek v domě – koberce, závěsy, nábytek, ubrusy i oblečení, ačkoliv alespoň část toho dětského dokázala Světa uschovat v kufru spolu s dalšími cennými předměty, jež následně bránila zuby nehty před rabujícími s tím, že jsou její a že jí je jako proletářce vzít nesmí.

Z velkého obývacího pokoje se stalo místo schůzí sousedského výboru a vždy jím proudili lidé neustále přicházející a odcházející, dělali rozruch a ve dne v noci se hádali. Klavír byl jednou z prvních věcí, která z pokoje zmizela. Bolest, kterou kvůli tomu Veronika pocítila, ji na několik dní upoutala na lůžko, neboť nebyla schopná se tak rychle s podobnou ztrátou vyrovnat. Koupelna byla společná pro všechny obyvatele bytu. Valka ji musel několikrát opravit a učit některé z obyvatel, že záchod není místem, do kterého se hází všelijaké odpadky, ale každá další snaha o jeho správné používání se zdála být víc a víc marná. Během velmi krátké doby se pro rodinu Santacruzových stala nepouživatelnou jejich bývalá kuchyně, neboť Veronika se toho chlívku, v nějž se proměnil prostor okolo sporáku a dřezu, začala štítit.

Život v přepychu, pohodlí a blahobytu, v němž dříve Miguel Santacruz a jeho rodina žili, se zcela rozplynul. Santacruzovi, z nichž se stali nepřátelé lidu, byli označováni za povýšené a sobecké buržousty, které všichni rychle odsoudili už jen proto, že patřili k určité společenské vrstvě. Museli se proto naučit zůstat nepovšimnuti, aby se vyhnuli střetu s těmi, kteří kolem sebe zlovolně šířili po staletí nahromaděnou nenávist. Příležitost opustit Rusko a vrátit se do Španělska spolu s většinou personálu propásli, když v létě 1918, krátce po popravě cara Mikuláše II. a celé jeho rodiny, velvyslanectví svůj úřad v zemi uzavřelo. Veronika (pod nátlakem své matky) odmítla opustit zemi, kterou považovala za svou, a opustit vše, co pokládala za svůj život, aby se s malým Sašou vydala na nejistou cestu napříč Evropou, v níž ještě stále zuřila válka. Realita následujících měsíců jí však otevřela oči, jenže Veronice nezbylo nic jiného než si každý den vyčítat, že nechala své děti uvězněné v té pekelné díře, v níž se staly vyděděnci ve vlastním domově.

Pouhý fakt, že člověk vlastní nebo vlastnil majetek či živnost, byť malou, se stal břemenem. Krádež byla vydávána za znárodnění, a co hůř, barbarství, loupežná přepadení, udavačství, a dokonce i vraždění se stalo jen formou dělnického boje. Propouštěli z věznic prachsprosté zločince v přesvědčení, že pokud páchali zločin, bylo to nepochybně kvůli přepychu a nadbytku té privilegované třídy, která je po staletí utlačovala. Tak se ulice začaly hemžit hordami trestanců všeho druhu, od zlodějů a podvodníků přes násilníky až po vrahy. Někdejší lesk a nádhera města bledly, jako by ho zasáhl hurikán. Z budov, kdysi majestátních jako elegantní opevnění, se staly staré otevřené hrobky. Ulice, kdysi zářící čistotou, byly zanesené špínou, neudržované a s tak malým provozem, že postupně zarůstaly trávou. Nebyly tu žádné obchody, žádná divadla, restaurace, a dokonce ani továrny. Vše bylo zavřené, opuštěné, hotové město duchů připomínající zapomenutý hřbitov a obývané jen chodícími mrtvolami, vyhublými muži, ženami, dětmi či osamělými starci, kteří hledali kůrku chleba nebo kus dřeva na oheň. Nikde nebylo vidět ani žádné psy, kočky nebo ptáky; přežívali jen krysy a švábi. Ze skromného masa k smrti vyhladovělých koní se vařily polévky a guláše. Všechno, co se dalo proměnit v palivové dříví, zmizelo. Stromy, ploty, brány… Pokud byl nějaký dům náhle opuštěný, během pár nocí byl rozebrán do základů. Nedostatek rozvrátil město. Vše ovládla nejistota. Strach vyjít ven, bez ohledu na denní dobu, ochromil většinu těch, kteří se jen snažili přežít na místě, kde nebylo vůbec nic. Mírumilovní lidé byli odkázáni na milost a nemilost, aby nenarazili na existence, jež se kolem potulovaly bez jakékoliv kontroly a bez výčitek za své zločiny, takže návrat domů bez úhony se pomalu stával velkou událostí. Santacruzovi si topili dřevem z nábytku – některé kusy byly přitom velmi cenné – a knihami, jejichž hořící listy Veroniku bolely stejně, jako kdyby se dívala na hořící živou bytost. Hlava rodiny se v doprovodu Valky několikrát tajně vydala na okraj města hledat dřevo, přičemž pokaždé riskovala zatčení, neboť brát dřevo či jakýkoliv jiný produkt bez povolení bylo trestným činem, za který hrozilo několikaleté vězení a ve výjimečných případech dokonce smrt.

Vše kolem se hroutilo a Miguel Santacruz byl svědkem a obětí devastace, jež se odehrávala v jeho rodině. Pokud se odtamtud rychle nedostanou, hrozilo, že Petrohrad, město bílých nocí, se jim stane hrobem.

II

Byl první lednový den roku 1921. Byly to už dva roky, co Santacruzovi neslavili příchod nového roku. Ve skutečnosti už dlouho neslavili vůbec nic. Nebylo co slavit; jedinou náplní dne se stala snaha přežít do dalšího rána.

Veronika poslala pro lékaře, jelikož malý Saša měl už několik dní vysokou horečku. Pjotr Smelov se dostavil okamžitě. Smelov, přítel Miguela Santacruze již od jeho příjezdu do Petrohradu, byl rodinným lékařem. Byl u všech Veroničiných porodů a již léta ošetřoval a léčil všechny neduhy a nemoci rodiny Santacruzových, a to včetně jejich nyní již nepočetného služebnictva.

Smelov dítě vyšetřil pod bedlivým dohledem matky, která u lůžka odpovídala na doktorovy otázky.

Když prohlídka skončila, lékař si umyl ruce s vážným výrazem ve tváři.

„Kluk má tyfus, ale na to neumře. Vaše dítě však zabíjí hlad. Je velmi slabé. Potřebuje jídlo a chinin, to je to hlavní.“

„Jenže kde mám já sehnat víc jídla a chinin?“ mumlala si sama pro sebe bezradná matka.

Péťa ji ustaraně pozoroval. Připadala mu strašlivě vyhublá, tenká jako proutek, který hrozil, že se každou chvílí zlomí, přesto však odolávající vrozenou silou matek, které své děti vyvedou ze všech obtíží.

„Jak to vypadá s vaším povolením k opuštění země?“

„Miguel dělá, co může. Klepal už snad na všechny dveře a dostal se do všech kanceláří ruských i zahraničních úřadů, ale zdá se, že je to nemožné. Jakýkoliv pokrok znamená okamžitý návrat na začátek. Nikdo ho neposlouchá. Vše se jen vleče a já mám pocit, že je to beznadějné.“

Její muž se už celé měsíce snaží získat výjezdní povolení. Norské velvyslanectví, které mělo nyní na starosti i španělské zájmy, nemělo s Miguelem coby diplomatem a španělským občanem sebemenší potíž, jenže získat povolení pro Veroniku a jejich čtyři děti, ruské občany, se ukázalo být nesmírně komplikované.

„Byla obrovská chyba, že jsme zemi neopustili, dokud byla možnost. To si nikdy neodpustím…“

„Z toho se nesmíš obviňovat. Nikdo nečekal, že se věci vyvinou tímto způsobem.“

Veroničiny oči potemněly. Pokračovala s ustaraným výrazem ve tváři.

„Péťo, řekni mi, jak získám chinin pro Sašenku? Musíš mi poradit, máš přece kontakty.“

„To po mně nechtěj, Veroniko Olegovno. Nemohu… Nesmím. Je to příliš nebezpečné.“

„Prosím tě, musíš mi pomoci, je to můj syn! Udělám pro svoje dítě cokoliv.“

„Bylo by to příliš nebezpečné a Miguel by mi to nikdy neodpustil.“

„Ten se přece nemusí nic dozvědět. Prosím tě, Péťo, kde najdu to, co může zachránit život mého malého chlapce?“ Chvíli čekala na odpověď, nebo alespoň na jakoukoliv reakci. „Když mi nepomůžeš, půjdu ven na ulici připravená udělat cokoliv, jen abych získala kontakt, který mi ty odpíráš… Moc dobře vím jak na to.“

„Ne!“ odpověděl Péťa zděšeně. „Neopovažuj se udělat něco tak šíleného.“

„No tak mi pomoz,“ naléhala tiše, ale neoblomně.

Několik vteřin se na sebe upřeně dívali. Jeho pohled byl hodnotící, Veroničin prosebný. Nakonec to byl lékař, kdo jako první odvrátil zrak, popadl pero a na kus papíru napsal adresu. Jen neochotně lístek podal chlapcově matce.

„Musíš to stihnout před osmou, jinak riskuješ, že budou pryč. Na téhle adrese najdeš čerstvé potraviny, zeleninu a mléko. Ale jestli mají i chinin, to netuším.“

Veronika si lístek dychtivě přečetla a pak si ho přitiskla k hrudi.

„Děkuju,“ vykoktala dojatě. Ten kousek papíru byl zábleskem naděje.

„Hlavně se nikdo nesmí dozvědět, že máš ten kontakt ode mě, za žádných okolností, je to jasné, Veroniko? Dostalo by mě to do problémů.“

„Neboj se, věř mi,“ odpověděla vděčně.

Zkroušeně se na ni podíval, znechucený tím, že nakonec jejímu naléhání ustoupil.

„Až se to Miguel dozví, utrhne mi hlavu,“ zamumlal a zavrtěl hlavou. „Neber si s sebou žádné peníze, jsou k ničemu. Zbylo vám ještě něco cenného? Zlato, šperky, oblečení, boty, cokoliv…?“

Katastrofální důsledky válečného komunismu, který zavedla bolševická vláda od zimy 1918, umocněné jedním z nejhorších období sucha způsobily v celé zemi obrovský hladomor, který zahubil miliony lidí.

Veronika přikývla.

Lékař si posbíral náčiní a oblékl si kabát. Nespokojeně se rozhlédl kolem.

„Zkus místnost trochu vyvětrat, je tu nedýchatelno.“

„Já vím,“ řekla Veronika zahanbeně, „ale teplo je příliš vzácné na to, abychom ho pouštěli oknem ven.“

Doktor na její argument jen ztrápeně pokývl.

Žena ho doprovodila chodbou ke dveřím bytu, který dříve nazývali svým domovem.

„Buď velice opatrná, Veroniko. Je to moc nebezpečné, a pokud na to někdo přijde… Mohlo by to znamenat konec pro tebe i tvého syna.“

Aniž by uhnula pohledem, tiskla v dlaních papír, jako by se jednalo o smrtící zbraň.

„Musím to udělat, Péťo. Nemůžu nechat svého Sašenku umřít…“

Rychlým krokem se vrátila zpět do pokoje, a když vstoupila, konečně si uvědomila horkou, hustou mlhu, která je obklopovala. Vzduch byl prosycen páchnoucím dýmem z improvizovaných luceren, které Valka vytvořil z lahví či sklenic naplněných lojem, aby zajišťovaly alespoň základní světlo pro případ, že by vypadla elektřina. Dým dráždil hrdla i oči a postupně začernil kdysi sněhobílé stropy. Veroniku dusila úzkost. Musela něco udělat, jinak se dřív nebo později všichni tím zkaženým vzduchem zalknou.

Přistoupila k jedinému zbývajícímu stolku, na němž stál džbán s vodou, sklenice a malý lavor, do něhož babička čas od času ponořila hadřík, aby ho posléze přiložila na chlapcovo zpocené čelo ve snaze potlačit horečku. Otevřela zásuvku a snažila se být opatrná, aby dítě nevzbudila. Chvíli šátrala po dně, dokud nenahmatala zlaté náušnice. Její znepokojivé počínání neušlo Veroničině matce.

„Co s nimi hodláš udělat?“ zeptala se vyděšeně Olga Ivanovna. „Vždyť to jsou tvé svatební náušnice.“

„Jsou to jen náušnice, matko, nemají teď žádnou cenu, kromě toho, co za ně můžu získat.“

„Ale je to to jediné, co nám ještě zbývá. Tvůj manžel si je šetří, abyste si za ně mohli koupit jízdenky na vlak, až se mu podaří sehnat výjezdní povolení.“

„Jenže my musíme žít ze dne na den. Možná nám nedovolí opustit zemi ještě celé měsíce, nebo taky nikdy…“ Sklopila oči, aby se nerozplakala. Musí být silná. Vrhla na matku tvrdý pohled. „K čemu mi budou lístky na vlak, když Saša umře? Potřebuju ty náušnice teď a tady,“ trvala na svém.

Šperk i papírek s adresou, který jí dal lékař, si strčila do podprsenky. Obula se a oblékla si kabát. Když se natahovala po šále, setkala se se smutným, pronikavým pohledem svého nejstaršího syna Jurije. Byl hubený a velice bledý, mastné vlasy mu padaly do čela. Jeho vzhled byl směsicí dětských rysů, které v něm stále přetrvávaly, a těch pubertálních, které se již hlásily o slovo. Ačkoliv měl stejně snědou pleť jako otec, po ní zdědil šedé oči a stejný způsob vidění světa, její citlivost, hudební talent… Tolik vlastností, které se teprve začaly projevovat, aktuální situace však nedovolovala jejich rozvoj.

„Můj malý Juro.“ Jeho matka byla jediná, kdo mu tak říkal, a to jen při zvláštních příležitostech, protože Miguel Santacruz nesnášel ten protivný ruský zvyk nazývat všechno a všechny zdrobnělinami. „Musím jít ven. Postaráš se o své sourozence a o babičku?“

„Co když se nevrátíš?“ zeptal se chlapec neklidně.

Přistoupila k němu, trochu se sklonila, aby mu pohlédla do šedých očí, a promluvila tak pevně a důrazně, jak to v tu chvíli jen svedla.

„Vrátím se, slyšíš mě? Slibuju, že budu brzo zpátky.“

Políbila ho na čelo a vtom se v dálce ozval výstřel. Všichni tři se instinktivně podívali k oknu. Byl to běžný jev, zejména za soumraku, kdy se město stávalo drsným a nebezpečným místem pro ty, kdo se i přes riziko vrhali vstříc jeho ulicím.

„Nedělej to,“ prosila ji Olga Ivanovna. „Probůh tě prosím, dítě, nechoď tam ven.“

Veronika přistoupila k matce, zatímco si kolem krku obtáčela tlustý šál.

„Postarej se mi o Sašenku, matko. Jdu pro chinin a něco k jídlu, aby náš malý neumřel hlady.“

„Mám o tebe strach.“

Matčin přidušený hlas Veroniku dojal.

„Nic se mi nestane,“ řekla s úsměvem.

Vzala si rukavice a přes uši si nasadila čepici z liščí kožešiny. Její matka se jí ještě naposledy pokusila zabránit v odchodu.

„Počkej alespoň do té doby, než se ti vrátí manžel.“

„Nemůžu čekat, tolik času už nemáme.“

Veronika vyšla ven a zavřela za sebou dveře. Olga Ivanovna na několik okamžiků ztuhla a snažila se přitom zadržet slzy bezmoci. Vrátila se k posteli, v níž sváděl svůj boj o život malý Saša. Byl tak hubený a bledý, že se v peřinách dokonale ztrácel.

V tu chvíli vyšel z vedlejšího pokoje Kolja a hned za ním se objevila Káťa, která se rozběhla do babiččiny náruče, hledajíc útočiště v jejím měkkém klíně.

Kolja se otočil k bratrovi.

„Kde je mámočka?“

Jurij nic neříkal, jen bratra objal, zatímco pozoroval babiččinu tvář a snažil se v ní najít nějaké vysvětlení pro tolik utrpení.

III

Veronika běžela po schodech dolů a zakrývala si přitom ústa, aby nevdechla pach odpadků a moči, který se po chodbě linul. Dole pod schody se celá otřásla, když se ocitla tváří v tvář dvěma sousedům, kteří již několik měsíců obývali pokoje bytu ve druhém patře. Vyšší z nich byl komisařem domovního výboru, ten druhý byl jeho nohsled, věrný poskok pro špinavou práci. To oni mezi obyvatele domu rozdělovali kupony potřebné k získání přídělu chleba, mléka nebo k použití tramvaje. Museli být informováni o všem, co se v budově děje, kdo odchází a kdo do ní vstupuje. To oni tu byli zákonem a spravedlností, to oni rozhodovali o tom, kdo má hlídat vchod před případnými nočními útoky, kdo má odklízet sníh před vchodem nebo kdo bude mít na starosti obstarání a uskladnění dřeva, které pak dostávaly jen jejich vlastní rodiny, případně ti, u nichž to dvojice uznala za vhodné. Ostatní sousedé byli vydáni na milost a nemilost jejich příkazům, jež byly většinou svévolné a urážlivé, poslouchali je však bez reptání, neboť na nich závisel osud všech.

Veronika se jim snažila vyhnout, ale komisař jí zastoupil cestu.

„Kampak má naše carevna namířeno v tuto hodinu?“

„Prosím, nechte mě projít. Musím sehnat mléko pro syna. Soudruh doktor mi řekl, že pokud něco nesní, zemře.“

„Jaká škoda…,“ odtušil posměšně a podíval se přitom na svého společníka.

Veroniku ranil nedostatek lidskosti, na který si nedokázala zvyknout, ačkoliv byl tento chladný a krutý přístup v domě už dlouho normou.

„A kde máš kupony, občanko Olegovno?“

Veronika zbledla. Zavrtěla hlavou.

„Prosím… Prosím vás, můj syn umírá.“

„Ty kupony, jinak se odsud nedostaneš,“ naléhal komisař s nataženou rukou.

Od revoluce se tykání stalo zavedenou normou, dalším způsobem, jak ponížit ty, jimž předtím vše patřilo. Nebral se ohled na věk ani na společenské postavení. Autorita obecně byla ponechána v rukou takovýchto hošků, kteří se poznali podle modré čapky s našitou rudou hvězdou.

Veronika stále vrtěla hlavou. Poníženě sklopila oči.

„Nemám žádné kupony, ale zítra se k nim můžu dostat. Půjdu na lékařskou komisi, promluvím s vrchním soudruhem…“

Komisař na ni vrhl opovržlivý pohled a vypjal hruď.

„To je mi houby platné, občanko Olegovno. Pokud nemáš kupon, nemůžeš ven, taková jsou pravidla. Neexistují tu žádná privilegia. Pro nikoho. A už vůbec ne pro ty, kteří jich užívali po staletí.“

Veronika zvedla oči, v nichž se zračilo něco mezi prosbou a zoufalstvím. Věděla, že neexistuje žádné pravidlo, které by jí bránilo vyjít na ulici, ale nemělo smysl protestovat. Musela najít způsob, jak se s nimi domluvit.

„Možná existuje nějaký způsob, jak to napravit, soudruhu Varlame,“ navrhla tiše ve snaze získat si přízeň toho neotesance.

„Co mi nabízíš?“

Po několika vteřinách váhání si tázavě sáhla na šál kolem krku. Muž se ho dotkl, našpulil rty a zkřivil tvář v odmítavém výrazu, než sáhl po klopě kabátu.

„Myslím, že tohle by mohlo stačit, soudružko. Mysli na to, že se chystám porušit pravidla. Chci ten kabát.“

„Ale… vždyť bez něj tam venku zmrznu,“ řekla s vědomím, že venkovní teplota už poklesla pod bod mrazu a chodníky pokryl sníh.

Komisařův společník se rošťácky zasmál. Veroniku zaskočil zlý výraz v jeho očích.

„Jsem si jistý, že to zvládneš.“

Veronika věděla, že se nedá nic dělat, a tak si kabát svlékla. Napadlo ji vrátit se nahoru pro matčin, ale hned tu myšlenku zavrhla, protože to by dámu ještě více vyděsilo, a navíc si nebyla jistá, jestli by po ní při návratu dolů dvojice nechtěla další mýtné. Podala muži svůj jediný kabát a ten ho s uspokojením přijal. Byl to kvalitní oděv, vlněný kabát podšitý ovčí kůží a s kožešinou na límci. Instinktivně si přiložila ruku na hruď, kde měla schované náušnice. Omotala si šál kolem těla a pohnula se kupředu, nicméně komisař jí pořád stál v cestě.

„Můžu jít?“

Komisař s úšklebkem ustoupil stranou.

„Dobrá, občanko Olegovno, teď můžeš jít.“

Když vyšla ven, oba muži ji pozorovali, avšak jakmile zahnula za roh, řekl vyšší muž druhému:

„Nespouštěj tu hloupou buržoustku z očí, soudruhu.“

Nohsled kývl, vyšel ven a přeběhl na druhou stranu ulice. Jeho plstěné boty prorážely sníh s praskáním v rytmu jeho kroků.

IV

Od Veroničina odchodu z domu uplynuly více než čtyři hodiny, když se v Sašově pokoji zjevil Miguel Santacruz s výrazem usilovně zadržované euforie ve tváři.

„Jak mu je?“ zeptal se tchyně, která seděla u postele na dřevěné stoličce a poslouchala vnukovo přerývané dýchání. „Byl tu doktor Smelov? Co říkal?“

Kladl otázky jednu po druhé, díval se na dítě a jemně ho hladil po čele.

„Pořád má horečku,“ odpověděla. Snažila se ovládnout, ale nešlo to. Rty se jí chvěly a hlas se jí zlomil. „Umírá, Migueli, náš malý Sašenka nám umírá… Můj malý Sašenka, co já jen budu dělat…“ plakala a celá se přitom třásla, ruce přitisknuté k břichu a s hrůzou sledující, jak jí vnouček chřadne před očima.

Miguel k ní přistoupil, dřepl si, aby ji utěšil, a usilovně přitom hledal její oči.

„Ne, Olgo Ivanovno, tohle neříkejte… A prosím, už neplačte.“ Oči mu zářily a rty se mu začaly roztahovat do úsměvu. Strčil ruku do kapsy a vytáhl z ní několik složených papírů. Ukázal jí je, jako by se jednalo o nějaký poklad. „Konečně se mi podařilo získat výjezdní povolení. Teď už jen sehnat lístky na vlak a můžeme odjet.“

„Ale… Pro všechny?“ zeptala se nedůvěřivě. „To bude moci odjet i moje Véročka?“

Miguel Santacruz přitakal a vítězoslavně zamával papíry.

„Pro všechny, Olgo Ivanovno. Všichni můžeme odjet, děti, Veronika, Světa… A vy samozřejmě taky. Nedovolím, abyste tu zůstala.“

Babiččina tvář potemněla a na rtech se jí objevil sklíčený úsměv.

„Neopustím tuto zemi bez svého muže, to přece víš.“

„Olgo Ivanovno, nemůžete tu přece zůstat sama, nepřežila byste to.“

„O mě si starosti nedělej. Jakmile budete všichni v bezpečí, vrátím se domů. Oleg Borisovič je tam sám už příliš dlouho.“

Petrohrad dělilo od Rostova na Donu u Azovského moře více než tisíc sedm set kilometrů a Miguel se sám sebe v duchu ptal, jak se tam matka jeho ženy hodlá dopravit. Nahlas svou myšlenku nevyslovil, ale místo toho slíbil:

„O Olega Borisoviče se postarám ze Španělska.“

„Ale můj muž nikdy Rusko neopustí,“ přerušila ho. „Museli by ho zabít, aby ho odsud dostali.“

„Veronika mu nedovolí zůstat.“

„Moje dcera udělá, co jí řeknu,“ prohlásila rezolutně.

Teprve tehdy si Miguel všiml Veroničiny nepřítomnosti.

„Kde je?“

„Před chvílí odešla.“

„Kam?“ zeptal se znepokojeně. „Vždyť už je pozdě, a navíc tam hustě sněží.“

„Shání jídlo. Tvůj přítel lékař jí dal adresu jednoho místa, kde snad něco sežene.“

„Proboha… Jak jste ji mohla nechat odejít?“

Na to se mu dostalo důrazné odpovědi:

„Na světě neexistuje síla, která by matku udržela na místě, když na jejím konání či nekonání závisí život jejího dítěte.“

„Musím ji jít hledat,“ řekl Miguel na cestě ke dveřím, protože vycítil nebezpečí. „Kam přesně šla?“

„To mi neřekla, ale vzala s sebou náušnice.“

Miguel se na ni zděšeně podíval. Moc dobře si uvědomoval, co to znamená.

„Jak dlouho už je pryč?“

„Už je to několik hodin. Raději tu zůstaň, Migueli, vždyť nevíš, kde ji hledat,“ řekla mu, když ho dohonila málem vycházejícího ven.

„Půjdu za Péťou. Však on už mi poví, kam ji poslal,“ odtušil zmateně a vzápětí si ještě pro sebe zamyšleně zamručel: „Jak ho to vůbec napadlo…?“ Obrátil se k tchyni a podal jí výjezdní povolení. „Uložte je na bezpečné místo a začněte vše chystat. Musíme se rozhodnout, co si odvezeme a co tu budeme muset nechat.“

Olga Ivanovna hledala v očích svého zetě jistotu, kterou ona sama postrádala.

„Migueli, přiveď moji dceru… Moc tě prosím, přiveď mi mou Véročku zpátky domů.“

„Věřte mi, Olgo Ivanovno, že bez ní se sem nevrátím.“

V

Miguel vyšel z budovy za hustého sněžení, které již po ulicích stihlo rozprostřít vysoký bílý koberec. Husté vločky, vířící mu kolem obličeje jako malé tanečnice, jako by se mu vysmívaly. Jinak se všude kolem rozprostírala svíravá noční tma. Osvětlení bylo sporé, a tak musel jít velmi opatrně, aby neuklouzl nebo aby nepotkal někoho, kdo by mu na cestě nočním městem mohl způsobit problémy. Vyhrnul si kožešinový límec kabátu, stáhl si klobouk až k obočí a ruce zabořil co nejhlouběji do kapes. Své poslední rukavice totiž před časem vyměnil za několik polen dřeva, která hodil do litinových kamen v místnosti, kde umíral jeho syn. Zamířil k domu Péti Smelova.

Od chvíle, kdy téměř před patnácti lety přijel do Petrohradu, se Pjotr Smelov stal jeho nejlepším přítelem. Byli stejně staří a oženili se ve stejném roce, ačkoliv Péťa si nemohl splnit své velké přání stát se otcem. Právě Péťa mu pomohl naučit se rusky tak, že v jazyce dosáhl záviděníhodné plynulosti a dokonalého přízvuku. Miguel moc dobře věděl, jak nebezpečné je chodit kamkoliv, kde se obchoduje s pašovaným zbožím, a sám Péťa ho předtím mnohokrát varoval, takže teď nechápal, jak ho mohlo napadnout takové situaci vystavit Veroniku. Vůbec mu to nešlo do hlavy. Měl kvůli tomu velký vztek.

Dům, v němž Smelovovi před revolucí bydleli, docela nedaleko od Santacruzových, byl stejně jako většina domů v Petrohradu poničen a zcela vykraden. Ztráta domu však pro Smelovovy znamenala pouze změnu bydliště. Následující dva roky strávili v Grand Hotelu Evropa na Něvském prospektu, který o několik let dříve dostal název Třída 25. října. V hotelu se tak rodině dostávalo komfortu, jaký byl pro ostatní smrtelníky nedosažitelný. Vlastně teprve před několika měsíci mu bytový výbor na základě jeho postavení vládního lékaře komunistické strany přidělil prostorný, plně vybavený dům se služebnictvem a ochrankou u dveří.

U té se Miguel musel nejprve legitimovat. Po zdolání první překážky vystoupal po schodech a naléhavě zabušil na dveře. Otevřela mu žena, služebná s nevrlým výrazem ve tváři, nepochybně kvůli hluku, který Miguel způsobil svým hlasitým klepáním. Než si stačili říci jediné slovo, ve dveřích stanul Péťa.

„Kde je Veronika? Kam jsi ji poslal?“

Péťa poslal brblající služebnou pryč.

„Varoval jsem ji, že je to příliš riskantní.“

„Jak tě to vůbec mohlo napadnout?“ rozkřičel se Miguel, vzteky bez sebe. „Řekni mi, kam šla.“

Péťa posmutněl a zavrtěl hlavou.

„Je mi to moc líto, Migueli.“ Podíval se na něj očima plnýma zvláštního neklidu. „Zrovna jsem se za tebou chystal.“

„Stalo se něco mojí Véročce?“

„Zatkli ji.“ Z Péťova chraplavého hlasu mu přeběhl mráz po zádech. „Někdo zavolal na poplach a na místo dorazila hlídka čekistů. Právě mi to oznámil můj asistent. Byla zrovna tam, když ta razie začala…“

Pohled Miguela Santacruze přecházel mezi údivem a sklíčeností.

„Kam ji odvedli?“

„Nejsem si jistý, ale myslím, že do Smolného institutu.“

Miguel se bleskově otočil a vydal se po schodech dolů.

„Počkej!“ křikl za ním Péťa, zatímco popadl kabát a ušanku. „Jdu s tebou.“

VI

Miguel odmítl čekat na šoféra, jehož chtěl lékař zburcovat, a tak vyrazil do noci pěšky. Péťa se vydal v jeho stopách osamělými ulicemi, kluzkými jako sklo, a bořil se přitom do zledovatělého sněhu. Prošli ponurými zapadlými čtvrtěmi v obavách, že je každou chvíli může někdo přepadnout, avšak nešlo jim o jejich vlastní bezpečí, nýbrž o strach, že by kvůli podobným potížím nedorazili včas, aby Veroniku zachránili. Nakonec stanuli před železnou bránou vedoucí do ohromné zahrady Smolného institutu.

Až do vypuknutí revoluce zde sídlila internátní škola (sama Veronika ji nějaký čas před sňatkem navštěvovala) pro urozené dívky, kterou finančně podporovala sama carevna. V roce 1917 však Lenin budovu povýšil na prozatímní sídlo bolševické vlády a nyní zde sídlil místní aparát komunistické strany. V jeho sklepeních byly zřízeny cely pro vězně, kterých už bylo ve městě na tisíce a kteří tak přeplnili všechna vězení v této oblasti. Za potenciální nepřátele revoluce byli považováni disidenti, samozvanci a zejména nebezpeční „lidé minulosti“: aristokraté, buržoazní podnikatelé, obchodníci a všeobecně vlastníci čehokoliv. Tehdy se ale ještě nevědělo, že mnozí z nich byli posláni do takzvaných „zvláštních táborů“ na okraji města či tisíce kilometrů daleko. Jejich rodiny zůstávaly ve městě a o osudu svých blízkých pranic netušily.

U vchodu do budovy stály vozy místního stranického vedení. To bylo dobré znamení, protože tak mohli oslovit někoho s rozhodovací pravomocí. Ozbrojení strážci se snažili zahřát kolem ohně plápolajícího hned vedle schodiště. Jakmile zkontrolovali jejich doklady, dvojice mohla vstoupit.

„Počkej,“ vyzval Péťa Miguela, který už se dral dovnitř. „Nejdřív musíme vyplnit žádost. Taková jsou pravidla.“

Miguel zamračeně čekal, až jeho přítel vyplní žádanku k vrchnímu komisaři čeky, tajné policie vytvořené na konci roku 1917. Naléhavě potřebovali zjistit, jestli se Veronika skutečně nachází v budově. Mladá dívka jim podala dva orazítkované papíry s číslem poschodí a místností, kam se měli dostavit.

Péťa se zeptal na jméno vrchního komisaře a odpověď, kterou dostal, ho překvapila.

„Znám ho,“ řekl zmateně. „Ale vždyť je mu sotva dvacet let…“

Dívka pokrčila rameny, čímž naznačila, že ji vůbec nezajímá, kolik je vrchnímu komisaři let. Otočila se a odešla.

Oba přátelé vystoupali po širokých mramorových schodech, které si navzdory špíně a zanedbanosti stále zachovávaly jistou reminiscenci na svou někdejší nádheru.

„Nech mluvit mě, já toho člověka znám,“ řekl Péťa. „Mám dobré vztahy s jeho otcem. Mnohokrát jsem mu vyléčil angínu, a jeho matce jsem před pár lety dokonce zachránil život. Jeho rodina mi tak dluží spoustu laskavostí.“

Miguel se na něj podíval, aniž by se dokázal ubránit palčivému rozhořčení. Nebýt Péti, Veronika by teď nebyla v nebezpečí.

„Dobře… Naprav to, jak chceš, ale Veroniku z téhle šlamastyky dostat musíš, Péťo, je to jasné?“

„Věř mi, Migueli, prosím tě o to.“

Miguel ostatně neměl žádnou jinou možnost. Musel tomuto muži, k němuž choval upřímnou náklonnost, plně důvěřovat.

Vstoupili do veliké místnosti s vysokými stropy a se dvěma velikánskými okny zbavenými závěsů, které někdo strhl a nechal zmizet již před dávnou dobou. Přistoupili k impozantnímu dřevěnému stolu, za nímž seděl chlapec představující díky své modré čepici s rudou hvězdou hlavní autoritu. Mezi velkolepostí pracovního stolu a osobou, která za ním seděla, vládl jistý nesoulad. O něco dál, u jiného, mnohem menšího stolku čile psala na psacím stroji podsaditá padesátnice.

„Co pro vás mohu udělat, soudruzi?“ zeptal se mladík, aniž by vzhlédl od listů papírů před sebou.

„Anatoliji Sergejeviči Golovnjo.“

Mladý muž vzhlédl, poněkud rozpačitý ve svém dominantním mocenském postoji.

„Soudruhu Pjotre Smelove, nečekal jsem, že tě tu uvidím.“

„Vidím, že tě povýšili. Pověz mi, jak se má tvoje matka?“

„Dobře, dobře.“ Vypadal nesvůj, snažil se zachovat klid a udržet si autoritu, již mu dodávalo jeho postavení. „Ze svých neduhů už se kompletně vyléčila.“

„To jsem rád.“

„Co tě sem přivádí, soudruhu Smelove?“

„Hledám tu ženu svého přítele. Její jméno je Veronika Olegovna Santacruzová.“

Vrchní komisař povytáhl huňaté černé obočí a obrátil se k písařce.

„Soudružko Galino, prověř to jméno.“

Za okamžik už k němu žena přistoupila a dívala se do složky, kterou chvíli listovala.

„Veronika Olegovna Santacruzová.“ Nebylo pro ni snadné vyslovit Miguelovo příjmení. „Tady to je. Přivedli ji sem sotva před hodinou. Obviněna z nákupu zboží monopolizovaného republikou, za což se podle výnosu Rady lidových komisařů trestá vězením trvajícím nejméně deset let.“

„Občanka Veronika Olegovna je tedy zadržena,“ potvrdil čekista.

„Jsem zde, abych se za ni přimluvil, a na její obhajobu mohu říci, že není vinna z ničeho, co tu bylo nyní zmíněno.“

„Soudruhu Smelove, ty si dovoluješ zpochybnit efektivitu agentů čeky, kteří ji zatkli?“

„Jsem naprosto přesvědčen o jejich profesionalitě, ale Veronika Olegovna musí být propuštěna na svobodu. Osobně se za ni zaručuji.“

„Občanku Olegovnu bude soudit lidový soud za hrubý prohřešek vůči našemu revolučnímu zřízení.“

Péťa přistoupil k mladíkovi, položil ruce na stůl a předklonil se.

„Anatoliji Sergejeviči, pro přátelství, které mě vždy spojovalo s tvojí rodinou, tě prosím, abys Veroniku Olegovnu propustil.“

Mladík zavrtěl hlavou, aniž by ho spustil z očí. Vyžíval se v prudkém nárůstu moci, který pocítil.

„Je mi to velmi líto, soudruhu Smelove, ale to, co po mně žádáš, je nemožné. Lépe než kdokoliv jiný bys měl vědět, že nemůžu ohýbat pravidla ani dělat výjimky. Nebylo by to spravedlivé.“

Péťa zůstal několik vteřin zcela bez hnutí a přemítal o slovech, která právě zazněla. Pak se jeho pohled rychle stočil k písařce, která se mezitím vrátila ke stolu a zuřivě bušila do psacího stroje, a poté, co si zkontroloval, že se nedívá, rychlým pohybem sundal tlustý zlatý prsten zdobící prsteníček jeho pravé ruky, dlaň s prstenem položil na stůl a pomalu kroužek táhl po koženém povrchu, dokud se neocitl vedle levé ruky komisaře, jenž ani v tuto chvíli neuhnul pohledem, stále upřeným na Péťu.

„Možná by se dalo řízení urychlit, vzhledem k tomu, že za tuto ženu dávám v sázku své slovo. Jsem přesvědčen, soudruhu Anatoliji Sergejeviči, že se s tím něco dělat dá.“

Teprve v tomto okamžiku mladý muž sklopil oči, chvíli si prsten prohlížel, zvedl ho a nakonec schoval do kapsy.

„Soudruhu Smelove, budu muset důvěřovat tvým slovům. Udělám vše, co je v mých silách, abych se postaral o co nejdřívější propuštění občanky Veroniky Olegovny. Můžeš být klidný.“

„To jsem. Kdy myslíš, že si budeme moci kamarádovu ženu odvést zpátky domů?“

„Všechno chce svůj čas, soudruhu. O jakémkoliv posunu ti dám okamžitě vědět.“

Péťa se už chystal k odchodu, jenže Miguel se ani nepohnul.

„Zůstanu tady, dokud mou ženu nepropustí,“ řekl pouze.

„Tady rozhodně nezůstane,“ stroze oznámil komisař Péťovi, Miguelovu přítomnost jako by ani nebral na vědomí.

„Kdo mi v tom zabrání?“ protestoval Španěl.

„Já,“ odpověděl mladík povýšeně, dokud se neobrátil zase na Péťu. „Okamžitě odsud odejděte, jinak nebudu pokračovat v procesu propuštění vězeňkyně.“

Lékař chytil Miguela za paži ve snaze ho odtáhnout, ale ten se mu vysmekl.

„Neodejdu bez své ženy,“ zopakoval.

Péťa s ním několik vteřin zápasil a snažil se ho přimět k rozumu, až Miguel nakonec nátlaku svého přítele podlehl.

„Jdi domů, Migueli, a nech to na mně. Znám někoho, kdo to celé urychlí.“

„Tohle všechno je tvoje vina,“ vyčítal mu Španěl rozzlobeně.

„Já vím, a proto se teď taky chystám riskovat. Veroniku odsud dostanu, ale musíš mě to nechat udělat po svém. Prosím… Počkej na mě doma a věř mi.“

VII

Když čekání probíhá v té nejtrýznivější nejistotě, zdá se, že se čas nesnesitelně vleče. Vteřiny se stávají hodinami a hodiny plynou velice pomalu, což jen zvyšuje neklid z očekávaného návratu. Tíseň je tak silná, že člověk občas podvědomě zadržuje dech a prudce reaguje na jakékoliv zašramocení, jakékoliv znamení, jež by zvěstovalo vytoužený příchod.

Všichni zůstali v ložnici, kde byla Sašova postel. Babička seděla vedle nemocného vnuka v jediném křesle, které rodině zbylo, Káťa se přitiskla ke Světě, která ji objímala jako slepička svá čerstvě narozená kuřátka. Obě se choulily u kamen. V opačném koutě místnosti seděl Kolja, chráněný svým milovaným bratrem Jurijem.

Miguel Santacruz mezitím chodil po pokoji, neustále přecházel sem tam, ruce za zády, s hlavou skloněnou, čelem svraštělým a celý napjatý.

„Proboha, no tak se alespoň na chvíli posaď, Migueli. Vždyť se jen zbytečně unavíš,“ naléhala na něj tchyně utrápeně. „Ať tu budeš chodit sebevíc, nic tím nezměníš.“

„Ale já nemůžu, Olgo Ivanovno. Vaří se mi krev v žilách jen při pomyšlení, že by jí tam mohli ublížit.“

„Však já to mám stejně, je to moje dcera. Ale musíš zachovat klid, hlavně kvůli dětem. Tímhle je děsíš.“

Miguel se zastavil a uvědomil si, že ho Jurij i Kolja s očekáváním pozorují ze svého kouta. V jejich tvářích se zračilo vyděšení z matčiny dlouhé nepřítomnosti. Nedokázal jim však nic říci, a tak se vrátil ke svému popocházení po místnosti. Zastavil se, až když uslyšel Kolju plakat. Byl to zoufalý pláč, jako by otcovo mlčení najednou otevřelo stavidla pocitu pohřbeného pod naivní opatrností.

„Přestaň brečet!“ obrátil proti jednomu ze svých synů rozčilení z dlouhých hodin čekání.

Jurij, dojatý bratrovou bezmocí, ho objal kolem ramen, aby ho utěšil v pláči, a pak se podíval na otce a několik okamžiků na sebe oba zůstali upřeně hledět a snažili se jeden v druhém vypátrat obavy, které jim měly pomoci vyrovnat se s těmi svými. Jurijovi bylo také do pláče, ale držel se. Našpulil rty a podařilo se mu spolknout onen hořký nepříjemný pocit, který ho bodal v hrudi.

Nakonec se Miguel Santacruz opřel zády o zeď a nechal se přemoci náhlým vyčerpáním. Zaklonil hlavu a poprvé po mnoha hodinách zavřel oči.

Bylo už nad ránem. Olověnou oblohou se proháněl ledový vítr. V místnosti se už dávno rozhostil naprostý klid. Babička podřimovala v křesle vedle malého Saši, jehož spánek také nešlo označit za klidný. Kolja usnul na klíně svého staršího bratra, který pro změnu podřimoval s hlavou opřenou o zeď. I Miguel Santacruz se nechával unést lehkým spánkem, který přerušil ruch motoru na ulici. Blížilo se k nim auto. Miguel otevřel oči a několik vteřin zůstal ve střehu. Všechny jeho smysly se teď soustředily na zvuk, který zmizel ve chvíli, kdy vůz zastavil přímo přede dveřmi. Jako by měl v nohách pružiny, okamžitě vstal, vrhl se k oknu, a když vyhlédl ven, spatřil Péťu, jak vystupuje z překvapivě čistého černého packardu. Vyběhl na chodbu a jako o překot seběhl dvě patra schodů. Ve vchodu do budovy málem vrazil do Péti, který právě vcházel a za pas vedl Veroniku, které dělala chůze zjevné potíže. Miguel měl pocit, že mu srdce pukne výbušnou směsí radosti z manželčina návratu a strachu z její zjevné slabosti.

Během těch několika vteřin nejistoty mu hlavou proběhla nejrůznější muka, která si musela vytrpět žena, kterou tolik miloval, a bolest, již mu to způsobilo, byla tak silná, že se musel zastavit a nadechnout, aby se na místě nezhroutil.

Na vteřinu se setkal s Péťovým pohledem a pak jemně zvedl Veroniku do náruče. Nekladla sebemenší odpor, jen se přitiskla k jeho krku a zabořila tvář do tepla manželovy hrudi. Miguel ucítil na jejím křehkém těle studený, nepříjemný pach vlhkosti a zatuchliny. Neřekl Péťovi ani slovo, otočil se k němu zády a začal stoupat po schodech nahoru. Péťa ho při výstupu pozoroval a přemítal, jestli se otočit, nebo svého přítele následovat, což nakonec udělal.

Ve dveřích pokoje už stál Jurij, držící bratra Kolju za ramena v jasné snaze ochránit ho před jakýmkoliv nebezpečím. Vedle nich stály Světa, Káťa a babička, která když je viděla postupovat chodbou, si přiložila ruku na ústa a nevěděla, zda má křičet radostí, nebo se rozplakat bezmocí. Miguel opatrně položil svou ženu na stejné lůžko, na němž jeho syn nadále bojoval s horečkou. Teprve tehdy si mohl poprvé prohlédnout Veroničinu tvář, zhmožděnou od úderů, avšak bez krvavých šrámů. Byla špinavá a rozcuchaná, dočista jako vykloubená hadrová panenka, která byla vězněná ne hodiny, nýbrž celé týdny.

„Veroniko, lásko, už je po všem,“ promlouval k ní se srdcem v kalhotách.

Otevřela oči a usmála se. Pohladila ho po tváři a tichým hlasem promluvila:

„Migueli… Promiň… Ty náušnice… Oni mi je sebrali a…“

Přiložením prstů k jejím suchým rtům ji umlčel.

Světa a Olga Ivanovna ji poté umyly, jak nejlépe jen dokázaly, a uvařily jí čaj v malém stříbrném samovaru, který se jim doposud dařilo uchránit před rabováním. Veronika byla tak lačná tekutin, že si o vroucí vodu málem popálila rty.

Péťa mezitím opatrně postával u dveří. Děti celou scénu sledovaly beze slova. Jejich role jako by se rázem převrátily. To ony se teď octly v pozici trpících matek, němí diváci něčeho, co navzdory své nevinnosti vnímaly jako transcendentální.

Když konečně usnula, oslovil Miguel svého přítele tichým hlasem.

„Řekni mi, Péťo, co jí to tam udělali?“

„Na to teď nemysli. Máš ji zpátky, na tom jediném teď záleží.“

„Mám výjezdní povolení,“ dodal Miguel lítostivě, „ale nemám peníze na zaplacení jízdenek.“

Péťa se zamyslel. Potom se dotkl zlatého řetízku na krku, přetáhl si ho přes hlavu a podal mu ho.

„To nemohu přijmout,“ odmítl Miguel. „Byl to přece dar od tvého otce.“

„Jsi můj přítel, neudělal bys snad pro mě to samé?“

Miguel několik vteřin váhal, pak si řetízek vzal a vděčně se usmál.

„Máš pravdu… Jsem ti zavázán. Odjedeme z téhle zatracené země prvním vlakem, do kterého se nám podaří nastoupit.“

Péťa se k němu otočil zády, ale nepohnul se z místa. Pak se znovu otočil a váhavě se na něj podíval.

„Migueli, byla chyba dát Veronice tu adresu a já se za to omlouvám… Měl jsem tam jít sám.“

Oba muži na sebe několik dlouhých okamžiků upírali pohledy. Nakonec Péťa odvrátil zrak, otočil se a dlouhými kroky vyrazil chodbou, mávaje přitom lemy kabátu jako křídly rozvinutými ve větru. Byl to nový, mimořádně kvalitní kabát bez poskvrnky, podobně jako jeho kožené boty nebo liščí ušanka, kterou si hlavu a uši chránil před zimou. Miguel se dlouho snažil zavírat oči před skutečností, která byla zřejmá. Péťa byl jeho přítel a on se odmítal smířit s tím, že životní úroveň, jakou si dopřával, si v daných časech mohou udržet jen ti na vysokých postech, ti s významným vlivem ve straně. Domy, nábytek, dostatek jídla a ochranka přede dveřmi. Rozhodl se neptat se, nespekulovat a nečelit skutečnosti, že Péťa je součástí té strašlivé mašinérie, kterou vytvořila revoluce, jež začala před třemi lety. Skutečnosti, že jeho přítel je ničivým kolečkem v rozpadající se společnosti, jejíž obětí se stal on i jeho rodina. Přátelství, které je spojovalo, však bylo mnohem silnější a on si nemohl pomoci, aby k němu i nadále necítil velkou náklonnost. Koneckonců Péťa se jich vždy zastal, a i v těch nejtěžších časech je zásoboval potravinami, bez nichž by zemřeli hlady.

VIII

Dny následující po Veroničině návratu se nesly ve znamení úzkosti z obavy, že by si pro ni mohli znovu přijít. Často se totiž stávalo, že když byl zadržený nakonec propuštěn, po krátké době ho zase odvedli, a to už se po něm slehla zem.

Trvalo celý týden, než se Miguelovi podařilo sehnat lístky na vlak. Toho rána se u nich objevil Péťa. Otevřel mu Kolja, neboť Veronika byla zrovna plně zaměstnaná přeměnou ubrusu v cestovní ranec.

„Péťo!“ Veronika nechala toho, co právě dělala, přistoupila k návštěvě a oči jí přitom zářily úsměvem. „Jaká radost tě tu vidět! Miguel ti to už řekl? Konečně odjíždíme, podařilo se mu sehnat jízdenky.“

Péťa si pomyslel, že už ji dlouho neviděl tak veselou, i když ve tváři měla ještě stopy po svém pobytu v cele.

„Ne,“ zakoktal se ve snaze dát najevo radost. „To jsem nevěděl. Kdy odjíždíte?“

„Dnes odpoledne. Varovali nás, abychom byli trpěliví, protože bude mít zcela určitě zpoždění, ale na tom nezáleží. Důležité je, že odsud konečně budeme moci odjet. Vyrazíme směrem na Minsk a pak do Berlína. A odtamtud do Madridu.“ Štěstím celá zářila. „Miguel mi už tolikrát vyprávěl o svém městě, o jeho slunci a modré obloze, která se tak liší od té zdejší. Tak podrobně mi popisoval dům svého otce, kde budeme žít, domov, v němž budeme zase šťastní a kde budeme moci vidět vyrůstat naše děti…“ Uchopila ho za ruce a hledala jeho oči, aby ho nakazila svým optimismem. „Jsem tak šťastná, Péťo.“

„Mám za vás radost, ale nemůžu popřít, že mi budete moc chybět.“

„Kéž byste se k nám s Naďou připojili…“

„Víš, že to není možné. Jak se má Saša?“ zeptal se lékař.

Veroničina tvář potemněla.

„Stále má horečky a je velmi slabý. Dostává víc mléka, protože Jurij a Kolja mu nechali svůj příděl. Říkají, že oni ho tolik nepotřebují,“ dodala s něhou v hlase.

Péťa vytáhl z kufříku dvě lahve mléka, pak sáhl do obou kapes a vylovil z nich půl bochníku chleba, sýr a kostku mýdla. Jako kejklíř vytahoval z hloubi kabátu všechno možné. Veronika to všechno s vděčností přijala. Zatímco přebírala zboží, Péťa přistoupil ke klučinovi, který byl ještě stále upoután na lůžko.

„A kde je Miguel?“ zeptal se, když skončil s chlapcovou prohlídkou.

„Šel roznést potravinové lístky, za které koupí jízdenky.“

„Víš, co to znamená?“ naklonil se k ní Péťa a neskrýval přitom své obavy. „Kdybyste z nějakého důvodu do vlaku nemohli nastoupit, zůstali byste tu zcela bez ničeho, nebylo by cesty zpátky,“ znepokojeně rozhodil rukama. „Umřeli byste hlady. Ani do tohohle pokoje už byste se nemohli vrátit. Než dojdete ke schodům, už ho obsadí jiní.“

Zvedla bradu a promluvila k němu s pevným přesvědčením o svém rozhodnutí.

„My do toho vlaku nasedneme, Péťo. Nehodlám se už vrátit do téhle díry, která byla kdysi mým domovem.“

Smelov ztěžka polkl a vypadal nesvůj.

„Ten chlapec není ve stavu, kdy by mohl cestovat. Je to příliš nebezpečné.“

„Jestli tu zůstaneme, nakonec tu stejně umřeme všichni. V tom vlaku bude mít můj syn alespoň nějakou šanci.“

Lékař přikývl, a jako by ho najednou opustily všechny pochybnosti, široce se na ni usmál.

„Máš pravdu, Veroniko. Tohle je vaše šance. Pokud mi to dovolíš, já sám vás rád odvezu na nádraží.“

Veronika vděčně přikývla. Dohodli se na čase, ve kterém je měl vyzvednout, a pak Pjotr Smelov odešel.

Když nastal čas, každý popadl zavazadlo podle svého věku a síly. Miguel nesl svého syna Sašu připoutaného k tělu uzlíkem, který jeho tchyně vyrobila tak zručně, že se zdálo, jako by tvořil součást jeho vlastního těla, a proto si mohl ještě na každé rameno zavěsit nějaké další zavazadlo. Olga Ivanovna si udělala vlastní ranec, do něhož si sbalila jen věci na převlečení, knihu básní, nějaké jídlo a ikonu Panny Marie, kterou nosila vždy u sebe a zbožně se k ní modlila. V dětství ji dostala darem od matky. Teď se však chystala nasednout do jiného vlaku, jenž ji měl dovézt za jejím mužem do Rostova na Donu.

Než rodina opustila své pokoje, zavolala Veronika šoféra Valku. Dala mu samovar, vařič, deku a matraci a poděkovala mu za vše, co pro rodinu udělal. Muž se rozplakal jako dítě, nebyl schopen slova. Odešel a zamkl se ve svém pokoji. Žádné další loučení už se nekonalo. Všichni ostatní obyvatelé domu vyšli na schodiště, aby přihlíželi odchodu rodiny Santacruzových. Nikdo nic neřekl, ale dívali se na ně s onou neospravedlnitelnou podezíravostí, kterou vůči nim projevovali od samého začátku soužití. Ještě než vyšli na schodiště, vtrhl do místnosti, kterou Santacruzovi právě opustili, s potutelnou a nezadržitelnou radostí jeden z nejkonfliktnějších párů, který obýval to, co za starých dobrých časů sloužilo jako herní místnost. Veronika se otočila a měla na krajíčku.

„Neohlížej se, Veroniko, moc tě prosím,“ snažil se ji utěšit Miguel. „Tohle místo přece už dávno přestalo být naším domovem.“

„Naším domovem bude vždycky místo, kde se právě nalézáme,“ zašeptala a odvrátila pohled od situace, která ji tolik bolela, zatímco si zacpala uši před žertovným smíchem rozléhajícím se okolo.

„Ještě tu nechám klíče,“ řekl jí manžel.

Vyšel po schodech do druhého patra. Ani nemusel klepat, neboť dveře do bytu byly otevřené dokořán. Vešel dovnitř a v obývacím pokoji našel komisaře Varlama, jak sedí rozvalený v kdysi jistě krásném křesle, nyní však sešlém nedostatkem každodenní péče. Vedle něj seděl jeho věrný poskok. Varlam zrovna kouřil a popel z jeho cigarety padal na dřevo, poseté černými skvrnami od předchozích nedopalků. Miguel se k němu přiblížil pomalým krokem, protože se snažil vyvažovat všechnu tu tíhu, kterou nesl na svém těle, a to včetně malého Saši. Vypadal nyní jako obr, kvůli váze, kterou nesl, byl přinejmenším dvakrát tak mohutný oproti normálnímu stavu. V ruce držel svazek klíčů od pokoje, který byl domovem jeho rodiny více než dva dlouhé, bolestivé roky. Komisař na něj vrhl opovržlivý pohled.

„Pro revoluci je dobré zbavit se chátry jako ty a tvoje rodina, která uměla žít jen z práce druhých,“ zamumlal chraplavým hlasem, na němž se podepsalo nadužívání alkoholu a tabáku. Nestydatě si přitom odplivl směrem k Miguelovi. „Vypadni odsud. Tady už pro vás není místo.“

Miguel neodpověděl. Nikdy se nepouštěl do sporů s tím neustále se chvástajícím hulvátem, který se pasoval do role šéfa životů všech v budově. Otočil se a vyšel z bytu zpátky ven na ulici. Veronika právě cpala poslední zavazadla do kufru Péťova vozu.

„Teď už není cesty zpět,“ prohlásil Miguel. „Tady už nezbývá nic než smrt.“

Veronika si nemohla pomoci, ale najednou ucítila závrať a projel jí hluboký smutek z toho, že se musí odloučit od milované matky a že se ani nemůže rozloučit s otcem. Navzdory obavám z neznámého se však na svého muže usmála a vydali se na cestu.

IX

Na Finském nádraží panoval chaos. Množství hromádek zavazadel a těl ležících na zemi se táhlo takřka do všech směrů a na mnoha místech tato kumulace bránila v pohybu. Santacruzovi se postupně probojovali až na jeden konec velké centrální haly, hned vedle nástupišť. Hodiny ubíhaly, ale vlak stále nikde. Nejistota rostla. Veronika byla nervózní. Saša se jí přesunul do náruče, a ona tak cítila horečnatou slabost malého chlapce, který připomínal hadrového panáčka ztrácejícího se mezi dekami.

Jak byli varováni, spoj, který měl z nádraží odjet brzy odpoledne, se bez jakýchkoliv výčitek kohokoliv z místního personálu opozdil. Po několika hodinách dlouhého čekání ohlásili vlak Olgy Ivanovny, načež se ozval pronikavý zvuk píšťalky a dunivý hlas oznámil příjezd vlaku, do něhož měli nasednout Santacruzovi. Okamžitě, jako by někdo probudil spící šelmu, se ohromná masa lidí s taškami a kufry zvedla a dala do pohybu. Zdálo se, že nádraží zachvátila jakási davová hysterie. Péťa, který byl po celou tu dobu s nimi, se nabídl, že Veroničinu matku doprovodí na její nástupiště. Veronika si myslela, že jí pukne srdce, když přišel čas rozloučit se s matkou. Nakonec se do toho museli vložit Péťa a Miguel, aby matku s dcerou oddělili z objetí, v němž dokonale splynuly. Kolja se rozplakal, když viděl, jak jeho milovanou babičku pohlcuje dav. Viděl ji jako roztřesenou, křehkou loutku, kterou před ostatními chrání jen Péťovy silné paže. Miguel musel Veroniku vrátit zpátky do reality, všude bylo příliš mnoho lidí a hrozilo, že při sebemenším zaváhání se jim děti ztratí.

Tlačeni davem poblázněným dlouhým a vyčerpávajícím čekáním a také strachem ze ztráty jedinečné příležitosti, jak opustit tu krysí díru, začali Santacruzovi postupovat ke kontrolnímu stanovišti. Postavili se do fronty na vagony, dobytčí klece, do nichž byli naloženi ti, kteří prošli kontrolou. Když přišla řada na ně, Santacruzovi zatajili dech, zatímco si strážný v kožené bundě a černé čepici s našitou hvězdou soustředěně prohlížel každé jednotlivé výjezdní povolení. Jedno po druhém je potom orazítkoval, nejprve Miguelovo, pak Jurijovo, Koljovo a Kátino. Razítko dostali i Světa se Sašou.

Miguel si všiml, že komisař odložil stranou Veroničiny dokumenty. Po orazítkování povolení komisař ještě jednou projel seznam, který měl při ruce.

„Soudružka Veronika Olegovna Filatová nemá povolení k nástupu do vlaku.“

Miguel a Veronika na sebe krátce pohlédli, znepokojení, vyděšení.

„Ale tady je přece její výjezdní povolení,“ argumentoval Miguel. „Je v pořádku a platné. Zkontroluj ho, soudruhu, moc tě prosím.“

„Jenže teď už je vám k ničemu,“ odmítl pohrdavě a jeho oči sklouzly k onomu dokumentu. „Soudružka Olegovna byla dočasně podmínečně propuštěna z vazby. Nemůže nikam odjet, dokud nebude souzena za zločiny, z nichž je obviněna.“

Situace byla krajně napjatá. Ti vzadu se netrpělivě tlačili. Jurij a Kolja se drželi těsně u své matky a nehnuli se od ní ani o píď ze strachu, že je strhne dav. Káťa se držela staré Světy, pohlcené davem, který s ní zmítal, jako by byla ponořená ve vodách rozbouřeného moře.

Miguel si stoupl na špičky a rychle se snažil najít svého přítele lékaře, od kterého ho nyní dělilo mnoho desítek hlav. V obrovském davu ho nedokázal zahlédnout, požádat ho tedy ještě o poslední službu bylo vyloučené.

„Počkej tady,“ řekl Veronice. „Dojdu pro Péťu.“

Strážný ho uslyšel a podal mu papíry. Jeho výraz byl zachmuřený, hustý plnovous dodával jeho tváři na temnotě i zlověstnosti.

„Pokud teď hned nenastoupíte, s tímhle vlakem se rozlučte. Je tu příliš mnoho lidí a moc málo místa.“

„Ale já potřebuji mluvit s někým, kdo mi pomůže vyřešit problém s dokumenty mé ženy.“

„Už jsem řekl, že soudružka Olegovna nikam nepojede.“

„Na to nemáš právo.“

Rozruchu, který způsobilo zastavení fronty lidí proudících do vlaku, si všiml jeden z komisařů, kteří chodili sem tam a vše namátkově kontrolovali.

„Co se tu děje? Blokujete tady cestu.“

„Soudruhu komisaři,“ začal Miguel v marné naději, že ho přesvědčí, „moje žena má platné výjezdní povolení, ale oni ji nechtějí pustit do vlaku.“

„Je na seznamu,“ namítl strážný a ukázal svému nadřízenému jméno na papíře. „Všichni ostatní mají vše v pořádku.“

Vysoký, do černého koženého kabátu oděný komisař s černou čepicí, páskou na rameni a pistolí za pasem zkontroloval seznam i povolení.

„Ona zemi opustit nemůže, zbytek ať nastoupí do vlaku.“

Miguela a jeho rodinu jako by ignoroval – rozkazy dával přímo strážnému, který razítkoval propustky. Lidé čekající ve frontě protestovali a byli čím dál rozzlobenější.

„Ale já bez ní odjet nemůžu.“

„V tom případě všichni ven z fronty,“ nařídil muž.

„Ne!“ vykřikla Veronika zděšeně, čímž pro všechny získala pár vteřin k dobru. Znepokojeně se obrátila k manželovi: „Já půjdu pro Péťu a ty jdi s dětmi do vlaku.“ Zatímco mluvila, přinutila ho, aby vzal Sašu do náruče.

„V žádném případě, přece tě tu nenechám samotnou.“

„Migueli, prosím, poslouchej mě. Musíš se dostat do toho vlaku.“ Tlačila ho k nástupišti spolu s dětmi a musela vyvinout pořádné úsilí, aby se jí podařilo odtrhnout Jurije, který se jí ze všech sil držel kolem pasu.

„Nechci, abys nikam chodila!“ křičel chlapec s očima plnýma strachu.

„Já se hned vrátím, Juriji, teď ale musím najít Péťu. Ten to všechno vyřeší. Teď běž, synku, s tátou, moc tě prosím, jdi s ním.“

Postrčila Jurije k otci. Kolja však zůstal stát vedle ní jako omámený.

Miguel odmítal, hlasitě protestoval, ale to už ho i strážci tlačili dál k vlaku, aby uvolnil místo dalším, čímž ho nevyhnutelně tlačili i dál od Veroniky.

„Prosím tě, nastup s dětmi do vlaku!“ křikla za ním ještě Veronika, kterou už začínal pohlcovat dav. „Vrátím se, jakmile najdu Péťu, ale ty musíš nastoupit teď hned, Migueli. Tuhle příležitost nesmíme propásnout. Odveď odsud děti… Prosím…“

Několik vteřin se na sebe dívali, jako by se zbytek světa kolem nich zastavil. V jejích očích byla prosba. Pak se k němu otočila zády a vkročila do davu, jako by v tu chvíli plula proti proudu. Miguel chtěl zareagovat, ale zpět ke kontrolnímu stanovišti už ho nepustili. Museli se přesunout na nástupiště a vyhledat přidělený vagon. Miguel měl v úmyslu je všechny usadit a jít ji hledat ven, protože vlak odjížděl až za dlouhou dobu. Zrovna přemítal, jak to udělá, když zaslechl Světin zoufalý výkřik.

„Koljo! Koljo!“ ječela kolem sebe, rozhlížela se ze strany na stranu a úzkostlivě zkoumala své okolí, aniž by pustila z očí Jurije a Káťu, kteří už po sourozenci také váhavě pátrali. „Kde jsi? Koljo! Nikde ho nevidím!“

Zoufalý Miguel se Sašou v náručí se přidal k hledání, ale mezi tolika lidmi byli bez šance.

„Světo, nastupme do vlaku a usaďme děti, já ho hned pak půjdu hledat. Rychle.“

Došli k vagonu a nastoupili. Světa si vzala Sašu do náruče a v tu chvíli dítě začalo neutišitelně plakat, rozrušené okolním ruchem a instinktivně pociťující strach okolostojících.

Miguel vzal Jurije za ramena a naklonil se k němu.

„Jdu hledat tvou matku a tvého bratra. O všechny se tu teď musíš postarat ty, dobře?“

Chlapec slavnostně přikývl, připraven převzít zodpovědnost, kterou mu otec právě naložil na bedra.

Miguel chtěl vystoupit z vlaku, ale nedovolili mu to. Rozzlobeně se bránil, popral se se dvěma chlapy, kteří ho pak nutili zůstat na nástupišti. Bili ho, strkali do něj, křičeli na něj a uráželi ho, až nakonec ucítil silnou ránu do zátylku a ztratil vědomí.

Když otevřel oči, spatřil tvář svého syna Jurije. Zmateně se na něj chvíli díval a pak ucítil, jak se okolí dává do pohybu. Uvědomil si, že je ve vlaku a že se vlak právě rozjíždí. Okamžitě se chtěl posadit, ale této snahy rychle zanechal, protože bolest byla tak silná, že měl pocit, jako by mu měla prasknout hlava. Popadl Jurije za paži a přitiskl jeho obličej ke svému.

„A tvá matka?“ zeptal se ho prosebně.

Čekal na odpověď vkládaje veškerou naději do těch velkých, průzračných a slzami zalitých očí. Zatřásl chlapcem ve snaze přimět ho k odpovědi.

„Kde je matka, Juriji? A Kolja…? Kde máš bratra?“ stihl se ještě zeptat, než se mu hlas definitivně zlomil.

Jurij mlčel, rty sevřené, čelist napjatou. Chvíli otce pozoroval a pak takřka neznatelně zavrtěl hlavou. Zničený otec chtěl najít útěchu v synově náručí, ale chlapec se od něj prudce odtáhl a podíval se na něj ledovým, obviňujícím pohledem. Miguel Santacruz, vědomý si faktu, že je nedokázal ochránit, cítil, jak mu synův pohled probodává duši ostřím viny.

V noci druhého dne této zničující cesty malý Saša usnul a už se neprobudil. Tělo pohřbili při jedné z mnoha zastávek vlaku. Museli to provést ve spěchu a ve strachu z toho, že by se vlak znovu začal rozjíždět a oni by byli nuceni nechat jeho tělo uprostřed ničeho, v anonymním hrobě, nad kterým nikdy nikdo nebude plakat, nad kterým nikdy nikdo nepronese modlitbu, v hrobě, který nikdy nebude ozdoben čerstvými květinami.

Když se vlak rozjížděl, Jurij se Světou museli zdrceného otce silou vtáhnout zpátky do vagonu, čímž ho navždy odloučili od provizorního hrobu v té pusté zemi, kde již navždy nechával svého malého synka. Miguel Santacruz poté neutěšitelně plakal několik hodin, až měl oči suché, matné, bez obzoru a pohled v nich byl už navždy zlomený.

Jurij otci vyčítal, že nechal matku odejít, že ji neochránil. Vyčítal mu také ztrátu milovaného bratra Kolji i smrt malého Saši. V rámci obranného mechanismu proti tolika nahromaděné bolesti udělal Jurij svého otce viníkem toho všeho.

X

Té části rodiny Santacruzových, která dokázala opustit Rusko, se po strastiplné cestě podařilo dorazit do Berlína. Přijeli podvyživení, zbídačení a zcela vyčerpaní utrpením posledních čtyř let. Jurij, jeho sestra, otec a chůva Světa si konečně mohli trochu odpočinout na měkkých matracích bez vší a štěnic, zachumlaní do lehkých peřin, a dát do úst něco teplého, chutného a vydatného. V Jurijově paměti už navždy zůstane hluboká náklonnost k Berlínu, k jeho pohostinným, přátelským, usměvavým lidem, a také k pocitu bezpečí a znovunabyté svobodě. To vše po tolika nahromaděných obavách, neustálém strachu ze zatčení, bití, okradení, zabití či ze smrti hladem anebo zimou.

Santacruzovi zůstali v Berlíně několik měsíců. Po celou tu dobu se o rodinu staral Miguelův dobrý přítel Erich Villanueva, jenž pracoval na španělském velvyslanectví a který v době, kdy v Německu neexistovala ruská ambasáda, zprostředkoval a doprovázel Miguela na schůzky s vysokými představiteli německé komunistické strany, aby vyjednal způsob, jak z Ruska dostat jeho ženu a syna. Vzhledem k absenci odpovědí se je Miguel rozhodl odjet hledat sám. Během týdnů otcovy nepřítomnosti Jurij s napětím očekával jeho návrat. Celé dny trávil přilepený na okno penzionu, kde byli ubytováni, nebo seděl na schodech před vchodem a zíral na liduprázdnou ulici. Snil o chvíli, kdy se všichni tři objeví a on k nim poběží a všechny je obejme. Na nic jiného nemyslel. Každou minutu, každou hodinu, den za dnem i každou noc si představoval to šťastné shledání, neboť tak mu to otec před odjezdem slíbil: „Přivedu je s sebou, bez nich se nevrátím, to ti slibuju.“ Přesně tak mu to řekl a Jurij tomu bezmezně věřil. Byl přesvědčen, že tentokrát ho otec nezklame. Tentokrát už se nesmí nic pokazit a všichni tři se vrátí do Berlína.

To ráno, kdy se otec konečně vrátil, se spustil lehký déšť. Jurij právě oslavil třinácté narozeniny a zrovna si šel koupit pár sešitů za marky, které mu dal Villanueva jako dárek. Při návratu už byl téměř u vchodových dveří, když uviděl přijíždět taxi. Přepadla ho určitá předtucha, a proto počkal, až auto zastaví před domem. Po několika vteřinách se otevřely dveře a z vozu vystoupil jeho otec, pohublý a zestárlý, jako kdyby byl místo dvou měsíců pryč celých deset let. Jurij podvědomě zadržel dech, až se mu lehce zatočila hlava, a pak se hlasitě nadechl, jako kdyby se právě vynořil z temné studny. Taxi odjelo a oni zůstali na ulici sami, jen pár metrů od sebe. Otec na něj mlčky hleděl, Jurij zatínal pěsti a doufal, že se ještě něco stane. Přibližoval se velmi pomalu, jako kdyby otcův pohled byl ostrou dýkou a s každým dalším krokem se mu její hrot pomalu zarýval hlouběji a hlouběji do srdce. Když už byl takřka u něj, otec mu položil ruku na rameno a s mrazivou vážností mu řekl, aby na matku zapomněl. Nejvíc ho překvapila pevnost, s jakou mluvil, pevnost, která neměla pranic společného s jeho poraženým a sklíčeným vzhledem. Byl to protimluv, ale otec mu to ještě jednou zopakoval.

„Budeme žít bez nich, Juriji. Musíme zapomenout na ni i na tvého bratra. Musíme je vymazat z našich myslí i vzpomínek.“

Jurij na něj jen nechápavě zíral. Těm slovům, která mu uštědřila zlomyslnou facku, nerozuměl. S odporem se zbavil otcova sevření, jako by ho odpuzoval jeho dech. Ustoupil o několik kroků zpět a trochu se přitom zapotácel. Nepřestával otce pozorovat, jako by byl vtělením ďábla. Pak se dal na útěk. Prchal před skutečností, kterou nechtěl přijmout, raněn zradou a opětovným selháním. Běžel tak dlouho, že když se zastavil uprostřed parku, byl vyčerpaný, zalitý potem a na pokraji zhroucení. Padl na vlhkou zem a zůstal na ní ležet celé hodiny, aniž by vnímal déšť, který ho smáčel, nebo chlad, který mu prostupoval tělem. Za soumraku vstal a vrátil se do penzionu. Několik dalších dní pak strávil s vysokými horečkami ve stavu polovědomí. Jakmile se trochu zotavil, nasedli Santacruzovi na vlak do Madridu. Jurij za celou tu cestu neřekl ani slovo. Cítil se rozrušený, mimo kontakt s realitou kolem sebe, ovládán úzkostným pocitem, že se s každým dalším zadrncáním pražce vzdaluje od matky a bratra a že je ponechává jejich osudu.

V jeho nitru rostla nenávist k otci, který ho opět zklamal, když vzdal pátrání po zbylých členech rodiny. Zklamal ho tím, že nedokázal vytrvat, bojovat, aby dosáhl jediného možného cíle, který se mu honil hlavou – získat zpět svou milovanou matku a bratra Kolju, mít je znovu po svém boku.

S přibývajícími roky tato myšlenka v Jurijově sklíčené citlivosti jen rostla. Byt na ulici Princesa, kde se v Madridu usadili, se mu vždy zdál ponurý, studený a nevlídný. Chybělo v něm teplo mateřského domova. Byla to jedna dlouhá chodba s vysokým stropem a dřevěnou podlahou, která v té prázdnotě kvílivě vrzala pod nohama. Všechna okna, kromě těch v obývacím pokoji a v pracovně, již obýval jeho otec, vedla do vnitřního dvorku, kam však slunce nikdy nedosáhlo a odkud do pokojů stoupala jen nepříjemná vlhkost. Madrid nikdy nepovažoval za svůj domov ani za své město. Nikdy se v něm nepřestal považovat za cizince. Ve škole byl vzorným žákem, všechny předměty absolvoval s výborným prospěchem, ale neuměl nebo nechtěl se začlenit mezi ostatní spolužáky, kteří mu přezdívali „Rusák“ nebo v horším případě „bolševik“. Svůj ruský původ ochotně přiznával, taková přezdívka mu nevadila, ale jakmile ho někdo nazval bolševikem, často se popral, aby uhájil svou pošramocenou čest. Stal se z něj samotář, lidem ve svém okolí příliš nedůvěřoval, a tak většinu svého dospívání strávil v ústraní krásné, přeplněné knihovny, jež patřila jeho zesnulému dědečkovi z otcovy strany. Byla to jediná místnost v celém bytě, kde se cítil dobře a kde ho obvykle nikdo neobtěžoval. V knihovně se ukrývala významná sbírka německých knih a Jurij je četl nejen proto, aby se zdokonalil v jazyce, nýbrž i proto, že mu připomínaly matčin vřelý hlas, když jemu a Koljovi v tomto jazyce předčítala.

Po celá léta pobytu v Madridu bylo jejich soužití velmi obtížné. Kromě Jurijova vzpurného chování se jeho otec nedokázal ani v nejmenším vcítit do synovy opuštěnosti a umíněného mlčení. Co naopak Miguel Santacruz splnil dokonale, byla snaha zapomenout na vše, co zůstalo v Rusku. Přestal mluvit o své ztracené ženě i synovi a tím, že již nepoužíval jejich jména, postupně umlčel i vzpomínku na ně, jako by zkrátka přestali existovat. Zbytku rodiny zakázal o nich v jeho přítomnosti mluvit. Sám Jurij byl svědkem toho, jak všechny vzpomínky, které ho poutaly k Rusku, zmizely. Dokonce i fotografie byly zničeny v jakémsi promyšleném rituálním spálení, o které se postaral jeho otec. Jen jedné fotografii se podařilo uniknout této zkáze minulosti. Na onom snímku drží matka Kolju na klíně zrovna v den jeho třetích narozenin. Oba se šťastně usmívají a nemají ani tušení, co jim osud přichystal. Světa si fotografii schovala mezi své věci, a místo aby ji hodila do ohně, tajně ji dala Jurijovi, ačkoliv při tom riskovala, že skončí na ulici, neboť nedodržela pravidlo Miguela Santacruze zbavit se bez výjimky všeho, co pocházelo z Ruska. Ten sépiově zbarvený portrét ztmavlý časem byl pro Jurije poutem, jehož se po celá ta léta držel, aby se ubránil ztrátě vzpomínek na milovanou matku. Každý večer před spaním vytahoval fotografii z úkrytu, jako by to byla posvátná ikona, a několik vteřin se upřeně díval na matčinu tvář. Velké protáhlé šedé oči, které po ní zdědil, plné rty vykreslující úsměv, vystouplé lícní kosti a dlouhé světlé vlasy s lehce vyčesaným drdolem, jejichž vlny rámovaly dokonalost jejích rysů, se mu vryly do paměti jako nesmazatelný obraz neúprosně letícího kalendáře, stejně jako dětská, usměvavá tvář těžce postrádaného bratra.

Na rozdíl od svého otce Jurij matku a bratra nikdy hledat nepřestal. Dostat je pryč ze Sovětského svazu a přivézt je do Španělska se pro něj stalo určitým druhem posedlosti, o níž se nikomu dalšímu nezmínil. Když byl dost starý na to, aby mohl jednat samostatně, dozvěděl se od otce, že celá rodina Santacruzových má do Ruska vstup zakázán. S koncem diktatury Prima de Rivery a vyhlášením republiky se objevily zvěsti, že republikánská vláda po uznání Sovětského svazu obnoví diplomatické vztahy se Stalinem. Čas však plynul a nic se nedělo.

Erich Villanueva, který se mezitím stal tajemníkem pro styk s veřejností na španělském velvyslanectví v Berlíně, potřeboval někoho, komu by mohl plně důvěřovat a kdo by mu pomáhal v jeho práci. Miguel Santacruz se o tom zmínil svému synovi a Jurij při vyhlídce na návrat do svého oblíbeného města, kde se nacházelo i ruské velvyslanectví, ani na okamžik nezaváhal. Přijal tedy Villanuevovu nabídku a první lednový den roku 1933 odjel do Berlína s cílem najít kontakt, který by mu pomohl dostat se do Ruska a vyhledat ztracenou matku a bratra. Bylo mu čtyřiadvacet let.

Jurij Santacruz se usadil v bytě na Mohrenstraße, v těsné blízkosti křižovatky s Friedrichstraße, který patřil jedné Villanuevově známé. Šlo o podkrovní ateliér se šikmými stropy a mansardovými okny, jimiž dovnitř pronikalo olovnaté světlo Berlína.

O patro níže bydlela jeho bytná, Frau Theresa Metzgerová, vdova původem z Pruska, která přišla o manžela během velké války. Jeho tělo se jí nikdy nevrátilo, ztratil se totiž v boji na belgické půdě, takže se nikdy nedočkala hrobu, u něhož by mohla truchlit nad jeho smrtí. Měla dceru Kristu, vystudovanou lékařku, kterou Jurij ještě neznal, neboť žila v Mnichově, kde získala místo asistentky na prestižní porodní klinice s tím, že dané prostředí jí napomůže k dokončení doktorátu z gynekologie a porodnictví.

Paní Metzgerová žila z vdovského důchodu, a kromě toho dostávala nájemné od Jurije a také z jednoho obchodu na Kurfürstendammu, hlavní ulici berlínského Westendu. Pronajímala ho krejčímu židovského původu, šviháckému panu Rossovi, majiteli elegantního obchodu s pánskými oděvy, který se těšil velké prestiži mezi nejvýznamnějšími představiteli berlínské smetánky. Tyto příjmy jí umožňovaly žít vcelku pohodlně a bez větších obtíží přečkat i velkou krizi, jež postihla značnou část obyvatelstva v důsledku dluhů, které na Německo padly s podpisem Versailleské smlouvy v červnu 1919 po konci velké války.

Paní Metzgerová se nabídla, že bude Jurijovi vařit, ale pod podmínkou, že budou jíst spolu u ní v bytě. Přiznala se mu, že jí připadá skličující prostírat jen pro ni samotnou. Jurij nabídku s radostí přijal, protože ani on neměl chuť vařit a nevydělával tolik peněz, aby se mohl každý den stravovat venku. Od počátku se v přítomnosti té starší ženy cítil velmi dobře. Byla milá a usedlá, vzdělaná a sečtělá. Měla ráda hudbu i konverzaci a byla vášnivou čtenářkou. To se poznalo i díky vynikající knihovně, kterou měla doma a z níž si mohl Jurij půjčit jakoukoliv knihu, již uznal za vhodnou, vždy jen s podmínkou řádné péče a vrácení knihy zpět na své místo. Ačkoliv jí ještě nebylo padesát, vypadala jako předčasně zestárlá, poněkud opuštěná, štíhlá žena, vždy bezvadně oblečená a upravená. Jurij v ní našel připomínku své minulosti. Její melodický hlas, vybrané chování či gesta, to vše v něm nevyhnutelně vyvolávalo vzpomínky na matku, po níž se mu stále tolik stýskalo a jejíž ztráta ho stále nepřebolela.

Během jejich prvních rozhovorů u snídaně, oběda či večeře ho paní Metzgerová zasvětila do životních osudů ostatních sousedů v domě. V prvním patře vlevo bydleli manželé Rothmanovi, okouzlující pár polského původu, který provozoval úspěšné pekařství a cukrářství na rušném bulváru Leipzigerstraße. Narazit na Lilli Rothmanovou znamenalo nechat se omámit sladkou vůní čerstvě upečeného chleba. Byla to usměvavá žena se zvláštním darem pro pečení. Manželé měli dvě děti. Šestnáctiletý Bruno jim o víkendech pomáhal v krámě a před odchodem do školy rozvážel objednávky pro některé starší zákazníky včetně paní Metzgerové. Osmnáctiletá Ernestine už dva roky pracovala bok po boku rodičů a učila se tajemstvím matčiných receptů na všelijaké dobroty.

Naproti Rothmanovým bydleli pan a paní Sieglovi. Herr Siegel byl profesorem filozofie a už tři desetiletí vyučoval na Univerzitě Fridricha Viléma. Do důchodu už mu zbýval jediný rok.

V druhém patře budovy na Mohrenstraße bydlela paní Blumenfeldová, dcera velkého průmyslníka, který až do války vedl jednu z nejvýznamnějších oceláren v zemi. Vzhledem k tomu, že jeho dcera byla svobodná a postavit do vedení podniku ji nemohl, rozhodl se průmyslník před svou smrtí vše prodat a za utržené peníze nakoupil několik nemovitostí, z jejichž pronájmu mohla Angela Blumenfeldová bez větších potíží žít. Bylo jí už kolem šedesáti let, i když svůj skutečný věk skrývala, a zůstávala svobodná, neboť nikdy neuvěřila dobrým úmyslům žádného muže. Stala se z ní jemná, osamělá duše, která pletla u okna a vždy se na své sousedy srdečně usmívala.

Naproti bytu Angely Blumenfeldové bylo vše připraveno k přivítání mladého manželského páru, který se ještě nestihl nastěhovat.

Ve třetím patře bydleli kromě paní Metzgerové ještě Bauerovi, starší manželé, kteří spolu žili už více než půl století a které občas přepadla tlupa hlučných, veselých vnoučat. Ta jim příjemně narušovala navyklý klid.

Ze třetího patra vedly úzké schody do podkroví, které obýval Jurij Santacruz. Právě sem Jurij, třesoucí se zimou a strachem, utekl i v noci 30. ledna po nepříjemném zážitku s nositeli pochodní.

Berlín, 1933

„Má-li zlo triumfovat, potřebuje jediné – aby slušní lidé nedělali nic.“

Citát přisuzovaný Edmundu Burkeovi

Od incidentu se skupinkou SA uběhly tři dny a Jurije stále bolelo celé tělo, jako by ho přejelo stádo rozzuřených hřebců. Díky masti, kterou mu dala jeho bytná, mu alespoň splaskl otok rtů. O příčině zranění lhal jí i Villanuevovi. Nechtěl jim říci, co přesně viděl. Noviny přinesly zprávu o smrti člena SA, z něhož se vyklubal jistý Peter von Duisburg, syn člena Ochranných oddílů, takzvaných SS, což byla jakási Hitlerova soukromá policie. O příčině smrti se v tisku příliš nemluvilo, i když bylo jasně uvedeno, že šlo o zákeřnou vraždu a že pachatel bude nepochybně dopaden. Jurije si nikdo s místem činu spojit nedokázal, a tak se snažil zachovat klid a nechat čas, aby vše vyřešil.

Oblékl se a sešel dolů na snídani.

Otevřela mu Brenda, vdovina služebná. Vešel do jídelny, kde už byla paní Metzgerová, jako vždy dokonale upravená a elegantně oděná.

„Dobré ráno, Frau Metzgerová.“

„Dobré ráno, Juriji.“ Vdova si ho po očku prohlédla. „Bruno přinesl zákusek, který máš rád. Jeho matka ho upekla speciálně pro tebe,“ dodala s úsměvem.

Potěšeně se posadil na své místo. Rád vstával brzy zrána a v klidu si u snídaně četl noviny. To bylo něco, na co nebyl doma v Madridu zvyklý – tam totiž snídal vždycky sám a vestoje v kuchyni. S otcem se v bytě takřka nesetkal, ačkoliv žili pod jednou střechou. Ale paní Metzgerová mu nabízela něco podobného teplu domova, ten vytoužený pocit, který si pamatoval z dětství – klid rozhovorů u večeře, rituál oběda, obřadnost všedního dne, což mu v dávné minulosti poskytovalo tolik jistoty. To vše se díky paní Metzgerové opět stalo součástí jeho každodenního života.