Jablka ze stromu nepadají

Liane Moriarty

APPLES NEVER FALL

Copyright © Liane Moriarty 2021

All rights reserved

Translation © Šárka Kadlecová, 2023

ISBN 978-80-249-5292-5

Obsah

- Prolog

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

- Kapitola dvacátá osmá

- Kapitola dvacátá devátá

- Kapitola třicátá

- Kapitola třicátá první

- Kapitola třicátá druhá

- Kapitola třicátá třetí

- Kapitola třicátá čtvrtá

- Kapitola třicátá pátá

- Kapitola třicátá šestá

- Kapitola třicátá sedmá

- Kapitola třicátá osmá

- Kapitola třicátá devátá

- Kapitola čtyřicátá

- Kapitola čtyřicátá první

- Kapitola čtyřicátá druhá

- Kapitola čtyřicátá třetí

- Kapitola čtyřicátá čtvrtá

- Kapitola čtyřicátá pátá

- Kapitola čtyřicátá šestá

- Kapitola čtyřicátá sedmá

- Kapitola čtyřicátá osmá

- Kapitola čtyřicátá devátá

- Kapitola padesátá

- Kapitola padesátá první

- Kapitola padesátá druhá

- Kapitola padesátá třetí

- Kapitola padesátá čtvrtá

- Kapitola padesátá pátá

- Kapitola padesátá šestá

- Kapitola padesátá sedmá

- Kapitola padesátá osmá

- Kapitola padesátá devátá

- Kapitola šedesátá

- Kapitola šedesátá první

- Kapitola šedesátá druhá

- Kapitola šedesátá třetí

- Kapitola šedesátá čtvrtá

- Kapitola šedesátá pátá

- Kapitola šedesátá šestá

- Kapitola šedesátá sedmá

- Kapitola šedesátá osmá

- Kapitola šedesátá devátá

- Kapitola sedmdesátá

- Kapitola sedmdesátá první

- Poděkování

Mé matce s láskou

Prolog

KOLO LEŽELO NA KRAJI SILNICE pod šedým dubem a řídítka z něj trčela ve zvláštním úhlu, jako by ho tam někdo ve vzteku odmrštil.

Bylo časné sobotní ráno, pátý den veder. Ve státě vzdorovalo hasičům více než čtyřicet lesních požárů. Šest měst v oblasti vyzývalo k „okamžité evakuaci“, ale tady, na předměstí Sydney, hrozilo nebezpečí pouze astmatikům, a těm bylo doporučeno nevycházet z domu. Město halil kouřový opar, který měl zlověstnou žlutošedou barvu a byl hustý jako londýnský smog.

V prázdných ulicích vládlo ticho až na hlučné cvrkání všudypřítomných cikád. Lidé dospávali po neklidných nocích plných divokých snů, jen ranní ptáčata zívala a přejížděla palcem po displeji telefonu.

Odhozené kolo bylo zbrusu nové, prodávané coby „dámský retro bicykl“: mátově zelená, sedm rychlostí, sedlo z vyčiněné kůže a bílý proutěný koš. Ten typ kola, u jakého si má člověk představovat, že na něm v chladném, čerstvém vzduchu projíždí evropskou horskou vesničkou a na hlavě má místo bezpečnostní přilby měkký baret, v podpaždí zastrčenou bagetu.

Pod stromem se na suché trávě povalovala čtyři zelená jablka, jako by se vykutálela z koše kola.

Na stříbrné dráty kol posedalo porůznu hejno černých masařek. Seděly tak nehybně, že se zdály mrtvé.

Z křižovatky se ke kolu rychlostí nepatřičnou na tuhle vilovou čtvrť blížil osmiválec Holden Commodore, z něhož duněl rytmus osmdesátkového rokenrolu.

Rozsvítila se brzdová světla a zaskřípěly pneumatiky. Auto couvalo, dokud nestálo vedle kola. Hudba ustala. Vystoupil řidič, kouřící cigaretu. Byl hubený, bosý a s holou hrudí, neměl na sobě nic jiného než modré fotbalové trenýrky. Na straně řidiče nechal otevřené dveře a s elegancí cvičené baletky našlapoval po špičkách po asfaltu, který už byl tou dobou rozpálený, a z něj na trávu. Dřepl si ke kolu a prohlížel si ho. Pohladil propíchnutou přední pneumatiku, jako by to byl úd raněného zvířete. Mouchy zabzučely, rázem probuzené a na pozoru.

Muž se rozhlédl po prázdné ulici, s přimhouřenýma očima potáhl z cigarety a pokrčil rameny, načež jednou rukou uchopil kolo a vstal. Došel ke svému autu a bicykl uložil jako nákup do kufru, pákovým klíčem mu zručně uvolnil přední kolo, aby se dovnitř vešel.

Nasedl zpátky do auta, zabouchl dveře a vyjel. Poklepával na volant do rytmu písničky „Highway to Hell“ od AC/DC, sám se sebou spokojený. Včera byl podle všeho svatý Valentýn a on sice na tyhle kapitalistický hovadiny nevěřil, ale dá tohle kolo své manželce, potutelně na ni mrkne a řekne: Dodatečně všechno nejlepší k Valentýnu, kotě, čímž jí vynahradí to minule, a třeba se na něj večer usměje štěstí.

Štěstí mu nepřálo. Měl pořádnou smůlu. Dvacet minut nato byl po smrti, na místě mrtvý po čelní srážce. Řidič kamionu, který sjížděl z dálnice, neviděl stopku zakrytou přerostlou ambroní. Místní si na tuhle dopravní značku stěžovali několik měsíců. Prý bylo jen otázkou času, kdy tam dojde k nějaké dopravní nehodě, a teď k ní došlo.

Jablka v tom horku rychle hnila.

Kapitola první

VE VZDÁLENÉM KOUTU kavárny seděli pod zarámovanou fotografií toskánských slunečnic za úsvitu dva muži a dvě ženy. Měli výšku hráčů basketbalu, a když se nad mozaikovou deskou kulatého stolku k sobě nakláněli, čely se málem dotýkali. Mluvili tichým, naléhavým hlasem, jako kdyby se jejich hovor týkal mezinárodní špionáže, což v téhle předměstské kavárničce o příjemném, letním sobotním dopoledni bilo do očí. Ve vzduchu voněl čerstvě pečený banánový a hruškový chlebíček a z reproduktoru se ospale linul soft rock doprovázený pilným syčením a skřípěním stroje na espresso.

„Já myslím, že to jsou sourozenci,“ řekla servírka své šéfové. Servírka byla jedináček a sourozenci ji fascinovali. „Jsou si hodně podobní.“

„Dávají si s objednávkou moc načas,“ odvětila šéfová, která byla z osmi dětí, a sourozenci ji vůbec nezajímali. Po prudkém krupobití z minulého týdne skoro sedm dní blahodárně pršelo. Požáry už byly pod kontrolou, kouř se rozptýlil spolu s chmurami ve tvářích lidí a konečně se objevili zákazníci ochotní utrácet, a tak se stoly musely rychle uvolňovat.

„Prý si ještě nestihli projít jídelní lístek.“

„Zeptej se jich znovu.“

Servírka podruhé přistoupila k jejich stolu. Všimla si, jak osobitě všichni do jednoho sedí, s kotníky zaklíněnými za předními nohami židle, jako by se báli, že pod nimi ujede.

„Promiňte?“

Neslyšeli ji. Mluvili všichni najednou a jeden přes druhého. Určitě byli příbuzní. I jejich hlasy zněly podobně: tiše, hluboko a zastřeně. Hlas člověka s bolením v krku nebo tajemstvím.

„Technicky vzato se nepohřešuje. Poslala nám tu zprávu.“

„Já prostě nechápu, jak to, že nám nebere telefon. Vždycky ho zvedne.“

„Táta říkal, že zmizelo její nové kolo.“

„Cože? Tak to je divné.“

„To jako… sedla jen tak na kolo, rozjela se po ulici a slehla se po ní zem?“

„Ale nevzala si přilbu. Což mi přijde dost zvláštní.“

„Já myslím, že je načase ohlásit, že se pohřešuje.“

„Je to už týden. To je moc dlouho.“

„Jak říkám, technicky vzato se ne–“

„Přesně splňuje definici pohřešované osoby, když nevíme, kde je.“

Servírka zvedla hlas natolik, že to hraničilo s neslušností. „Jste připraveni si objednat?“

Neslyšeli ji.

„Byl už někdo u nich doma?“

„Táta mě prosil, ať k nim nechodím. Tvrdil, že ‚má moc práce‘.“

„Moc práce? Co tak může mít na práci?“

Servírka se začala kolem nich protahovat, soukala se mezi židlemi a zdí v naději, že ji někdo zahlédne.

„Víte, co se může stát, když nahlásíme její zmizení?“ promluvil ten hezčí ze dvou mužů. Měl na sobě lněnou košili s dlouhými rukávy ohrnutými k loktům, šortky a boty bez ponožek. Servírka ho odhadovala na něco přes třicet – měl bradku a béčkový šarm hvězdy reality show či realitního makléře. „Podezření padne na tátu.“

„Podezření z čeho?“ zeptal se druhý muž, ošuntělejší, zavalitější a chudší verze toho prvního. Bradku neměl, prostě jen potřeboval oholit.

„Že… však víte.“ Bohatší verze dvou bratrů si přejela prstem po krku.

Servírka ani nedutala. Tohle byl nejlepší rozhovor, jaký zaslechla od chvíle, kdy začala obsluhovat.

„Kristepane, Troyi.“ Chudší verze bratrů zasupěla. „Tohle není k smíchu.“

Druhý muž pokrčil rameny. „Policie se bude ptát, jestli se hádali. Táta říká, že hádali.“

„Ale to přece –“

„Třeba s tím táta má něco společného,“ pronesla nejmladší z těch čtyř, oblečená do krátkých oranžových šatů posetých bílými sedmikráskami. Pod nimi měla plavky, které se zavazovaly na krku. Vlasy měla obarvené namodro (přesně v odstínu, po jakém servírka sama prahla) a stažené do vlhkého, zacuchaného uzlu na krku. Paže se jí slabě leskly béžovým opalovacím krémem, jako kdyby přišla rovnou z pláže, ačkoli to odsud na pobřeží bylo minimálně čtyřicet minut autem. „Co když mu ujely nervy? Možná konečně vybuchl.“

„Nechte toho, oba,“ okřikla je druhá žena a servírka si najednou uvědomila, že to je jejich pravidelná zákaznice: extra velké, extra horké flat white se sójovým mlékem. Jmenovala se Brooke. Brooke s „e“. Jména zákazníků se psala na víčka jejich káv a tahle paní jednou nesměle, ale naléhavě, jako by si nemohla pomoct, poznamenala, že se na konci jejího jména píše „e“.

Chovala se zdvořile, i když se nedávala s nikým do řeči, a většinou byla drobátko ve stresu, jako by už předem věděla, že se dnešek nebude vyvíjet tak, jak by si přála. Platila pětidolarovou bankovkou a vždycky nechávala padesáticent ve sklenici na spropitné. Každý den měla na sobě to samé: námořnicky modrou polokošili, šortky a tenisky s ponožkami.

Dnes se na víkend nastrojila do sukně a halenky, ale stejně vypadala jako příslušnice ozbrojených sil mimo službu nebo jako učitelka tělocviku, která vám neskočí na výmluvy, že máte křeče.

„Táta by mámě v životě neublížil,“ řekla své sestře. „Nikdy.“

„Ach můj bože, to víš, že ne. Nemyslela jsem to vážně!“ Modrovlasá slečna rozpřáhla ruce a servírka si všimla svraštělé kůže kolem jejích očí a úst a uvědomila si, že vůbec není mladá, jen se mladě obléká. Byla to maskovaná paní středního věku. Z dálky by jí člověk hádal dvacet, zblízka možná i čtyřicet. Působilo to jako trik.

„Máma a táta mají velmi pevné manželství,“ prohlásila Brooke s „e“ na konci a něco na tom neochotně uctivém tónu její řeči servírce našeptávalo, jestli není navzdory střídmému oblečení právě ona z těch čtyř nejmladší.

Hezčí ze dvou bratrů se na ni zpytavě zahleděl. „Vyrostli jsme ve stejné domácnosti?“

„Já ti nevím. Vyrostli? Já jsem totiž žádné známky násilí nikdy neviděla… vždyť, proboha!“

„Vždyť ani nic takového netvrdím. Jen říkám, že to může předpokládat někdo jiný.“

Modrovláska vzhlédla a zachytila servírčin pohled. „Promiňte! Ještě jsme si nevybrali.“ Vzala do ruky jídelní lístek zatavený v laminátu.

„To nevadí,“ odvětila servírka. Chtěla slyšet víc.

„Navíc jsme všichni trochu mimo. Naše matka se pohřešuje.“

„Ach ne. To je… znepokojující?“ Servírka si nebyla zcela jistá, jak na to reagovat. Nezdálo se, že by je to nějak zvlášť znepokojovalo. Ti lidé byli – jako fakt o hodně – starší než ona. Nebude tudíž jejich matka opravdu stará? Úplná stařenka? Jak se taková stařenka ztratí? Kvůli demenci?

Brooke s „e“ na konci se zamračila a napomenula sestru: „Nemusíš o tom kdekomu vykládat.“

„Omlouvám se. Naše matka se možná pohřešuje,“ uvedla to na pravou míru modrovláska. „Zapomněli jsme, kde jsme ji nechali.“

„Musíte se vrátit po svých stopách.“ Servírka na tu hru přistoupila. „Kde jste ji viděli naposled?“

Nastala trapná pauza. Všichni zvážněli a upírali na ni pohled stejně hnědých, jasných očí. Jejich řasy byly tak tmavé, že to vypadalo, jako by měli namalované oční linky.

„Víte, že máte pravdu? To je přesně to, co musíme udělat.“ Modrovláska pomalu kývala hlavou, jako by tu prostořekou poznámku brala vážně. „Jít zpátky po svých stopách.“

„Všichni vyzkoušíme ten jablečný krambl se šlehačkou,“ skočila jí do řeči bohatší verze dvou bratrů. „A pak vám dáme vědět, co si o tom myslíme.“

„Dobrý nápad.“ Chudší verze bratrů poklepala hranou svého jídelního lístku o bok stolu.

„K snídani?“ podivila se Brooke s „e“ na konci, ale suše se zasmála, jako by se k jablečné drobence vztahoval nějaký soukromý žert, a všichni odevzdali svoje jídelní lístky s takovou tou úlevou „tak, a je to“, jak lidé menu odevzdávají, rádi, že se ho zbavili.

Servírka si zapsala do bločku 4 x jabl. krambl a srovnala jídelní lístky do štosu.

„Poslyšte,“ pronesla chudší verze dvou bratrů. „Zkoušel někdo zavolat jí ?“

„Kávu?“ zeptala se servírka.

„Dáme si všichni lungo,“ odpověděla bohatší verze bratrů a servírka se podívala na Brooke s „e“ na konci, protože jí chtěla dát šanci namítnout: Ale ne, vždyť já takhle kávu nepiju, vždycky si dávám extra velké, extra horké flat white se sójovým mlékem, jenže Brooke s „e“ na konci se zrovna otočila k svému bratrovi. „Samozřejmě že jsme jí volali. Milionkrát. Posílali jsme jí zprávy. Psali e-maily. Ty snad ne?“

„Takže čtyřikrát lungo?“ zeptala se servírka.

Nikdo jí neodpověděl.

„Dobrá, tak čtyři lunga.“

„Nemyslím mámě. Jí.“ Chudší verze dvou bratrů položila lokty na stůl a přitiskla si bříška prstů ke spánkům. „Savanně. Pokusil se s ní někdo spojit?“

Servírka už neměla žádnou výmluvu, proč dál otálet a šmírovat.

Šlo o dalšího sourozence? Proč tu tahle Savannah dnes není? Že by černá ovce rodiny? Marnotratná dcera? To proto mělo její jméno tak hrozivý dopad? A zavolal jí někdo?

Servírka došla k pultu, bouchla dlaní do zvonku a pleskla o desku jejich objednávkou.

Kapitola druhá

Minulé září

BYL CHLADNÝ, ÚTERNÍ VEČER, blížila se jedenáctá hodina a foukal mírný vánek. Vzduchem poletovaly a vířily světle růžové okvětní lístky třešní, když kolem zrekonstruovaných historických domů, před každým z nichž stál na příjezdové cestě sedan střední třídy a u chodníku spořádaná trojice různobarevných popelnic na kolečkách, pomalu projížděl taxík. Jeho světla zachytila vačici, cupitající po zídce z pískovce. Kdesi zaštěkal psík a hned zase ztichl. Ve vzduchu voněl kouř spáleného dřeva, posečená tráva a pomalu pečené jehněčí. Až na ostražité blikání bezpečnostních kamer většinu domů halila tma.

V čísle devět rovnala Joy Delaneyová nádobí do myčky a v bezdrátových sluchátkách, která dostala k narozeninám od syna, poslouchala poslední epizodu podcastu The Migraine Guy.

Joy byla udržovaná, drobná a energická žena s lesklými bílými vlasy, které jí spadaly na ramena. Nikdy si nepamatovala, jestli jí je osma-, nebo devětašedesát, a občas připouštěla i možnost, že jí je šedesát sedm. (Bylo jí šedesát devět.) Právě teď měla na sobě džíny a přes pruhované tričko černý kardigan, na nohou vlněné ponožky. Údajně vypadala „na svůj věk skvěle“. Na nákupech jí to často říkali mladí lidé. Joy měla pokaždé chuť jim odvětit: „Vždyť můj věk neznáte, vy hloupý drahoušku, tak jak můžete vědět, jestli na něj vypadám skvěle?“

V obývacím pokoji seděl v polohovacím křesle její manžel Stan Delaney s gelovým obkladem na každém koleni, a zatímco sledoval dokument o nejúžasnějších mostech světa, pořádal balení krekrů s příchutí sladkých chilli papriček, které si namáčel do vaničky se smetanovým sýrem.

Vedle Joy seděl na kuchyňské podlaze jejich postarší stafordšírský teriér Steffi (pojmenovaný po Steffi Grafové, protože jako štěně rychle běhal) a potají žvýkal útržek novin. V posledním roce začala Steffi obsesivně žvýkat každý kus papíru, který v domě našla, což byla u psů zřejmě psychická porucha, možná způsobená stresem, ačkoli nikdo netušil, co by mohlo Steffi stresovat.

Aspoň byl Steffiin zlozvyk přijatelnější než to, co dělal Otis, kocour Joyiny sousedky Caro, protože ten začal krást z domů v jejich slepé uličce oblečení, včetně trapných krádeží spodního prádla, které se pak Caro styděla vracet, pokud samozřejmě nešlo o Joy.

Joy si uvědomovala, že v obřích sluchátkách vypadá jako mimozemšťan, ale bylo jí to jedno. Po všech těch letech, kdy svoje děti prosila o ticho, ho teď nemohla snést. Rozléhalo se jejich takzvaným prázdným hnízdem. Bylo prázdné tak dlouho, že si na to Joy už měla zvyknout, ale v minulém roce prodali podnik a to působilo, jako by byl všemu konec a Země se přestala otáčet. Z potřeby hluku se Joy stala závislou na podcastech. Často chodila spát se sluchátky na uších a nechávala se výmluvností autoritativního hlasu ukolébat ve spánek.

Sama na migrény netrpěla, ale trápily její nejmladší dceru a Joy poslouchala podcast The Migraine Guy jednak kvůli užitečným radám, které by mohla Brooke předat, jednak jako druh pokání. V posledních letech se jí málem dělalo zle z výčitek, že k Brookiným dětským bolehlavům, jak tomu kdysi říkali, přistupovala tak laxně a netrpělivě.

„Výčitky“ by mohly představovat hlavní téma mých pamětí, pomyslela si, když se pokoušela dostat struhadlo na sýr do myčky vedle pánve. Život samá výčitka od Joy Delaneyové.

Včera večer byla v místní večerní škole na první lekci kurzu „Když chcete napsat paměti“. Joy psát paměti nechtěla, ale Caro ano, a tak jí Joy dělala společnost. Caro byla vdova a nechtěla tam chodit sama. Joy jí pomůže najít kamarádku (už měla v merku někoho vhodného) a pak se odhlásí. Paní učitelka jim vysvětlila, že psaní pamětí začíná tím, že si člověk zvolí nějaké téma, a pak už jde jen o to, doplnit příběhy, které se k němu budou hodit. „Dejme tomu, že je téma vašich pamětí ‚V dětství jsem třela bídu s nouzí, a podívejte se, kam jsem to dotáhla‘,“ říkala a všechny ty dámy v kalhotách šitých na míru a ověšené perlovými náušnicemi jí vážně přikyvovaly a poznamenávaly si třela jsem bídu s nouzí do svých zbrusu nových zápisníků.

„Ty máš aspoň téma pamětí jasné,“ podotkla Caro cestou domů.

„Myslíš?“ podivila se Joy.

„Přece tenis. Tenis je tvým tématem.“

„To není žádné téma,“ namítla Joy. „Téma je spíš něco jako ‚odplata‘ nebo ‚úspěch navzdory překážkám‘ anebo –“

„Mohla bys to nazvat Hra, set a mečbol: Příběh tenisové rodiny.“

„Jenže to by… my nejsme žádné tenisové hvězdy,“ řekla Joy. „Jen jsme vedli tenisovou školu a místní klub. Nejsme jako rodina Williamsových.“ Na Cařině poznámce jí něco vadilo. Nebo spíš štvalo.

Caro to očividně zaskočilo. „O čem to mluvíš? Tvoje rodina tenisem žije. Víš, jak se říká: ‚Jdi za tím, co v tobě probouzí vášeň.‘ A já si pokaždé pomyslím: ‚Ach jo, kéž bych nějakou vášeň měla. Jako Joy.‘“

Joy změnila téma.

Teď zvedla zrak od myčky a vybavila si, jak přímo tady, v téhle kuchyni, stál malý Troy, svíral raketu jako zbraň, tváře rudé vzteky, ty krásné hnědé oči plné výčitek a slzí, které se usilovně snažil zadržet, a křičel: „Já tenis nesnáším!“

„Ty jo, rouhání!“ komentovala to Amy, jejíž rolí coby nejstaršího dítěte bylo zaznamenávat všechny rodinné hádky a používat silná slova, kterým ostatní děcka nerozuměla, zatímco Brooke, tehdy ještě maličké a roztomilé, slzy nevyhnutelně vytryskly a Logan se schoval za tupý, přihlouplý výraz.

„Nemůžeš tenis nesnášet,“ řekla mu Joy. Byl to rozkaz. Myslela tím: Ty přece nemůžeš nesnášet tenis, Troyi. Chtěla tím říct: Na to, abych tě nechala ho nesnášet, nemám čas ani sílu.

Zatřásla trochu hlavou, aby tu vzpomínku zaplašila, a vrátila pozornost k podcastu.

„… klikaté čáry přetínající zorné pole, mihotání teček nebo hvězdiček, každý, kdo má příznaky migrenické aury, tvrdí, že…“

Troy nemohl tenis doopravdy nesnášet. S kurtem se pojily jedny z nejhezčích rodinných vzpomínek. Většina jejich nejhezčích vzpomínek. Ke kurtu se sice taky vztahovaly některé z těch nejhorších, ale vždyť Troy dosud hrál. Kdyby tenis opravdu nesnášel, nehrál by ho ještě po třicítce.

Byl tenis téma Joyina života?

Možná měla Caro pravdu. Nebýt tenisu, Joy by asi nepoznala Stana.

Teď už to bylo víc než půl století. Narozeninová oslava v malém, přecpaném domku. Hlavy kývající do rytmu „Popcornu“ ve verzi „Hot Butter“. Osmnáctiletá Joy pevně držela tlustou zelenou nožičku skleničky, která byla po okraj plná teplého moselského vína.

„Kde je Joy? Musíš se s ní seznámit. Zrovna vyhrála nějaký velký turnaj.“

Právě tahle slova způsobila, že povolil sevřený hlouček kolem kluka, který se zády opíral o zeď. Byl jako hora, neskutečně vysoký a široký v ramenou, dlouhou, kudrnatou hřívu měl staženou do culíku, v jedné ruce třímal cigaretu, v druhé plechovku piva. V sedmdesátých letech mohli ještě sportovci hulit jako komín. Měl důlek ve tváři, který se objevil, až když uviděl Joy.

„Musíme si to někdy rozdat,“ prohlásil. Podobný hlas Joy v životě neslyšela, rozhodně ne od někoho své generace. Byl tak hluboký a pomalý, že si z toho ostatní dělali legraci a pokoušeli se ho napodobit. Tvrdili, že zní jako Johnny Cash. Nedělal to schválně. Prostě tak mluvil. Nenamluvil toho moc, ale když něco řekl, znělo to důležitě.

Nebyli na tom večírku jediní, kdo hrál tenis, ale byli jediní tenisoví šampioni. Byl to osud, stejně nevyhnutelný jako v pohádce. Kdyby se neseznámili v ten večer, stejně by se nakonec potkali. Svět tenisu byl malý.

O víkendu hráli svůj první zápas. Joy prohrála 6–4, 6–4, a hned nato se od něj nechala připravit o panenství, přestože ji matka varovala, jak je důležité si sex odepřít, kdyby se do někoho zakoukala: „Proč si krávu kupovat, když máš mlíko zadarmo?“ (Její dcery ječely, když ji slyšely používat tohle přirovnání.)

Joy tehdy Stanovi řekla, že s ním šla do postele jen kvůli jeho podání. Bylo skvostné. Pořád ještě ho obdivovala, pokaždé čekala na ten zlomek vteřiny, kdy se čas zastavil a Stan se proměnil v sochu tenisového hráče: prohnutá záda, míč nehybný ve vzduchu, raketa za Stanovou hlavou a pak… prásk.

Stan prohlásil, že on s ní šel do postele jen pro její prudký volej, a pak jí tím hlubokým, pomalým hlasem zašeptal do ucha: Ne, to není pravda, na voleji potřebuješ zapracovat, věsíš se na síť, šel jsem s tebou do postele proto, že jakmile jsem uviděl tyhle nohy, věděl jsem, že je chci mít kolem boků, a Joy zvláčněla, přišlo jí to hrozně hříšné a poetické, i když se jí nezamlouvala kritika jejího voleje.

„… čímž dochází k uvolňování neurotransmiterů…“

Joy se podívala na struhadlo. Přilepily se na něj kousky mrkve, které by se v myčce neumyly. Joy struhadlo opláchla ve dřezu. „Proč dělám práci za tebe?“ zeptala se myčky a pomyslela na sebe v dobách před myčkou, jak stála u tohohle dřezu, gumové rukavice ponořené do horké vody a vedle se vršila hora špinavých talířů.

V poslední době se jí minulost neustále nabourávala do přítomnosti. Včera se Joy v panice probrala z dřímoty, protože se lekla, že zapomněla některé z dětí vyzvednout ze školy. Trvalo jí celou minutu, než si vzpomněla, že všechny její děti jsou už dospělé: dospělí lidé s vráskami a hypotékami, vysokoškolskými diplomy a cestováním.

Nutilo ji to říkat si, jestli netrpí demencí. Kamarádka Linda, která pracovala v pečovatelském domě, Joy vyprávěla, jak v čase vyzvedávání dětí ze školy pečovatelák pokaždé zachvátí vlna neklidu, protože se stařenky rozruší, přesvědčené, že by měly běžet pro svoje dávno odrostlé děti. Když to Joy slyšela, bylo jí z toho do breku, a teď se přesně to samé stalo jí.

„Je možné, že u mě nadprůměrná inteligence zastírá příznaky demence,“ svěřila se Stanovi.

„Nevšiml jsem si,“ opáčil Stan.

„Příznaků demence? Nebo mé nadprůměrné inteligence?“

„No, dementní jsi byla vždycky,“ odpověděl a vzápětí se vytratil, nejspíš šel lézt na žebřík. Synové ho varovali, že je v sedmdesáti na lezení na žebříky moc starý, a tak si rád hledal záminky, aby na ně mohl lézt co nejčastěji.

Včera večer Joy poslouchala velice poučný podcast nazvaný This Dementia Life.

Struhadlo na sýr se do myčky vedle pánve nechtělo vejít. Joy ty dva kusy studovala. Působily jako hlavolam, který by měla být schopna vyřešit.

„… způsobuje změnu ve velikosti krevních cév…“ pronášel migrénový chlápek.

Cože? Bude to muset vrátit a pustit si podcast znovu od začátku.

Slyšela, že odchod do důchodu způsobuje rychlý úbytek mozkových buněk. O to tu možná šlo. Atrofuje jí čelní lalok.

Mysleli si, že jsou na důchod zralí. Prodej tenisové školy se zdál přirozeným dalším krokem v jejich životech. Nemohli učit donekonečna a žádné z jejich dětí nemělo zájem podnik převzít. Projevovaly až urážlivý nezájem. Stan si léta hýčkal marnou naději, že by mohl pro školu nadchnout Logana: taková ta staromódní představa, že se nejstarší syn stane jeho hrdým nástupcem. „Logan byl výborný trenér,“ mumlal. „Má to v sobě. Opravdu to v sobě má.“

Chudák Logan vypadal úplně vyděšeně, když Stan nesměle nadhodil, jestli by nechtěl podnik odkoupit. „Chybí mu cílevědomost, co?“ poznamenal Stan k Joy a ta se na něj utrhla, protože nesnášela kritiku svých dětí, tím spíš, když byla oprávněná.

A tak podnik prodali. Slušným lidem za slušnou cenu. Joy nepočítala s takovým pocitem ztráty. Neuvědomovala si, kolik toho pro ně Tenisová akademie Delaneyových znamená. Co z nich teď bylo? Obyčejný pár seniorů.

Díkybohu za jejich vlastní tenis. Příborníku hrdě vévodila jejich úplně poslední trofej, připravená budit obdiv, až se všichni sejdou na Den otců. Stan za ni teď platil koleny, ale byla to dobrá, solidní výhra nad dvěma technicky vynikajícími hráči – Joy a Stan si hlídali síť, útočili na střed a nikdy neztratili rozvahu. Pořád ještě to v sobě měli.

Vedle turnajů dál hráli pondělní večerní přáteláky, které před léty zavedla Joy, jenže tahle utkání začala být poslední dobou depresivní, protože lidé umírali. Před půlrokem umřel přímo na kurtu Dennis Christos, zrovna když se svou manželkou Debbie hrál proti Joy a Stanovi, což bylo strašně traumatizující. Joy byla přesvědčená, že srdce chudáka Dennise neuneslo to vzrušení, když si myslel, že prolomí Stanův servis. V skrytu duše Stana vinila z toho, že dopustil, aby tomu Dennis uvěřil. Schválně, jen pro svoje vlastní potěšení, nechal hru dojít do stavu 40–nula. Joy se musela ze všech sil držet, aby mu neřekla: „Zabil jsi Dennise Christose, Stane.“

Pravdou bylo, že ona a Stan nebyli na důchod stavění. Jejich vysněná šestitýdenní dovolená v Evropě dopadla katastrofálně. Dokonce i Wimbledon. Hlavně Wimbledon. Když letadlo přistálo zpátky v Sydney, jímala je úlevou závrať, a tohle nikomu nepřiznali, ani svým přátelům a dětem, dokonce ani jeden druhému.

Občas zkusili podnikat stejné věci jako jejich známí, kteří byli taky v důchodu, například „strávit příjemný den na pláži“. Joy si ošklivě pořezala chodidlo, když šlápla na skořápku ústřice, a dostali pokutu za parkování. Joy to připomnělo všechny ty časy, kdy si vzala do hlavy, že si se Stanem a dětmi udělají hezký výlet, a pak se ze všech sil snažila předstírat, že jsou rodina na hezkém výletě, ale pokaždé se něco pokazilo, někdo měl zákonitě špatnou náladu, zabloudili nebo se rozpršelo, sotva dorazili na místo, a jízda domů probíhala v zatrpklém tichu, až na zaručené popotahování některého z dětí, které mělo pocit, že bylo nespravedlivě pokáráno.

„My jsme se v důchodu docela sblížili,“ prohlásila jedna otravně bodrá kamarádka a Joy z toho bylo na zvracení, ale přesto jako jakési vstřícné gesto koupila v samoobslužné jídelně dva banánové milkshaky, protože si je se Stanem kdysi kupovali k snídani v mléčných barech vesnic, do nichž v prvních letech po svatbě společně jezdili na oblastní přebory. Přespávali v autě, aby ušetřili za motel. Souložili na zadním sedadle.

Jenže bylo jasné, že Stan si ty banánové milkshaky ani nepamatuje, a pak cestou domů zbytečně prudce dupnul na brzdy, když jim někdo vjel do cesty, a milkshaky vylétly Joy z ruky, takže auto teď už napořád nechutně páchlo zkyslým mlékem – trpký pach porážky. Stan tvrdil, že nic necítí.

Na to, aby mohli odejít do důchodu se stejnou grácií a chutí jako jejich přátelé, by museli mít jinou povahu. Nesměli by být tak nabručení (Stan by nesměl) a potřebovali by širší paletu zájmů a koníčků vedle tenisu. Potřebovali by vnoučata.

Vnoučata.

Už jen to slovo v Joy vyvolávalo silné, komplikované emoce vhodné spíš pro mládež: touhu, vztek, a tu nejhorší ze všech, trpkou, hořkou závist.

Věděla, že jedno jediné vnoučátko by dokázalo přeřvat to ticho a vlít jí nový život do žil, ale člověk se nemohl doprošovat dětí o vnoučata. To je ponižující. Nedůstojné. Joy si věřila, že je nad tohle povznesená. Že je lepší. Byla feministka. Sportovkyně. Velmi úspěšná podnikatelka. Nehodlala se snížit k takovému klišé.

Dojde na to. Jen musí být trpělivá. Má čtyři děti. Čtyři lístky v tombole, ačkoli dvě z těch čtyř dětí žily samy, tak se asi nedaly ještě počítat. Ale dvě měly pevný, dlouhodobý vztah. Logan už pět let žil se svou přítelkyní Indirou. Nebyli svoji, ale to nevadilo. Indira byla skvělá, a když se s ní Joy naposled viděla, tvářila se vyloženě záhadně a tajnůstkářsky, skoro jako by se chtěla Joy s něčím svěřit, ale držela se zpátky – třeba dokud nebude mít za sebou první trimestr?

Brooke a Grant byli šťastně svoji, pořídili si hypotéku na řádný dům a rodinný vůz, a Grant byl starší, takže to byla otázka času. Jen škoda, že si Brooke otevřela vlastní fyzioterapii. Bylo to hodné obdivu – Stan se nadýmal pýchou, kdykoli se o tom někdo zmínil –, jenže vedení vlastního podniku je stresující, a kdo trpí migrénou, měl by se stresu vyhýbat. Brooke byla cílevědomá až moc. Ale určitě bude chtít děťátko co nejdřív. Zná všechny nejnovější lékařské poznatky, a tak ví, že to nemůže nechávat na poslední chvíli.

Joy potají doufala, že její děti přijdou na nějaký tvůrčí způsob, jak jí těhotenství oznámit, jako to na YouTube vždycky dělají děti jiných lidí. Mohly by například zabalit snímek ultrazvuku a pak natáčet Joyinu reakci, až bude snímek rozbalovat – rozpaky, než jí to dojde, ruka přitisknutá na ústa, slzy a objetí. Mohly by to zveřejnit na svých sociálních sítích. Joy se dozvídá, že bude babičkou! Třeba se to začne šířit. Joy si pro jistotu dávala mimořádně záležet na tom, co si obléká, když je děti měly navštívit.

(S tím, že o tomhle sní, by se v životě nikomu nepřiznala. Ani psovi.)

Do ucha jí svůdně promlouval migrénový chlápek: „Pojďme se zaměřit na hořčík.“

„Dobrý nápad. Pojďme na to,“ řekla Joy.

Pánev a struhadlo se k sobě prostě nevešly. Nemělo to řešení. Struhadlo bude muset ven. Stejně bylo umyté. Joy se narovnala a zjistila, že přímo před ní stojí její manžel, jako by se teleportoval.

„Ježíši – kruci – co to –?“ vřískla.

Stáhla si sluchátka na krk a přitiskla si ruku na bušící srdce. „Přestaň se ke mně takhle plížit!“

„Proč někdo klepe na dveře?“ Jeho rty byly oranžové od chilli krekrů. Džíny měl na kolenou promáčené od tajících gelových obkladů. Nebyl na něj vůbec hezký pohled, tím spíš, že na Joy shlížel s vyčítavým výrazem, jako by za to klepání na dveře mohla ona.

Steffi se usadila po jeho boku, špicovala ostražitě uši a oči se jí leskly nádhernou vyhlídkou na vycházku.

Joy zabloudila pohledem k hodinám na stěně kuchyně. Na doručení zásilky nebo průzkum trhu bylo moc pozdě. Pozdě bylo i na nečekanou návštěvu někoho známého nebo člena rodiny, a navíc takové věci už vlastně dneska nikdo nedělal, pokud dopředu nezavolal.

Joy se pořádně podívala na svého manžela. Třeba trpí demencí on. Z toho, co si nastudovala, věděla, že partner musí být trpělivý a laskavý.

„Já jsem nic neslyšela,“ řekla trpělivě a laskavě. Byla by z ní skvělá pečovatelka, ale stejně ho asi co nejdřív nechá zapsat do pořadníku v nějakém slušném domově s pečovatelskou službou.

„Slyšel jsem klepání,“ trval na svém Stan a vysunul spodní čelist, jak to dělal, když byl podrážděný.

Ale pak to Joy taky zaslechla: buch, buch, buch.

Jako by na jejich přední dveře někdo bušil pěstí. Zvonek byl léta rozbitý a lidé často netrpělivě klepali, když zjistili, že se nedozvoní, ale tohle znělo naléhavě.

Joy se střetla se Stanovým pohledem a oba beze slova zamířili k předním dveřím. Neběželi, ale dlouhou chodbou šli rychle, honem, honem, honem. Steffi cupitala vedle nich a funěla vzrušením. Joy klouzaly ponožky po dřevěné podlaze, a přitom cítila, že se jich všech, muže, ženy i psa, zmocňuje osvěžující pocit naléhavosti. Bylo jich zapotřebí. Muselo dojít k nějaké krizi. A oni tu krizi vyřeší, protože i když už u nich nežijí žádné děti, pořád jsou takhle nastavení: My jsme dospělí. Jsme řešitelé krizí.

Možná jim ta kvapná chůze ke dveřím dokonce dělala radost, protože je už dlouho žádné z dětí nepožádalo o peníze či o radu, nebo aspoň o odvoz na letiště.

Buch, buch, buch.

„Už jdeme!“ zavolal Stan.

Joy probleskly hlavou útržky vzpomínek: Jak se Troy, když mu bylo zhruba osm či devět, vrací domů ze školy, buší na dveře a huláká: „FBI! Otevřete! “ Přišlo mu to tak vtipné, že to pak dělal několik let, kdykoli přišel ke dveřím. Jak Amy zběsile zvoní, dokud zvonek ještě fungoval, protože už zase ztratila klíče od domu a jako vždy spěchá na záchod.

Stan tam byl dřív. Cvak, cvak, posunul rázným pohybem zápěstí závoru a otevřel dveře dokořán.

Dovnitř vpadla vzlykající mladá žena, jako by se čelem opírala o dveře, a jako dcera se rovnou vrhla do Stanovy náruče.

Kapitola třetí

„VÍTEJTE,“ PRONESL OHROMENÝ STAN. Neohrabaně jí poklepal po rameni.

V prvním zlomku vteřiny si Joy myslela, že to je jedna z jejích dcer, jenže tohle děvče sahalo Stanovi sotva po hruď. Joyiny děti byly vysoké: chlapci měřili sto devadesát tři centimetrů, Amy sto osmdesát osm a Brooke sto osmdesát pět. Všichni čtyři měli široká ramena, tmavé vlasy, olivovou pokožku a rudé líce s dolíčky jako jejich otec. („Tvoje děti vypadají jako obří španělští matadoři,“ říkávala káravě Joyina matka, jako kdyby si je Joy takhle vybrala.)

Tohle děvče bylo drobné, mělo rozcuchané, popelavě plavé vlasy a bílou kůži prokvetlou modrými žilkami.

„Promiňte.“ Slečna ucukla, otřeseně se nadechla, popotáhla a pokusila se o úsměv. „Strašně se omlouvám. Takový trapas.“

Pod pravým obočím měla čerstvou, hlubokou řeznou ranku. Po tváři jí stékaly lesklé čůrky krve.

„Nic se nestalo, drahoušku.“ Joy slečnu pevně chytila za nadloktí tenké jako hůlka pro případ, že by omdlela.

Bude jí říkat „drahoušku“, dokud si nevzpomene, jak se jmenuje. Stan jí v tomhle nepomůže. Joy tušila, že se snaží upoutat její pohled: Kdo to kruci je?

Slečna měla v nose maličký piercing v podobě zrnka a kolem bledého předloktí se jí vinulo zelené tetování révy. Oblečená byla do chatrné košile s dlouhým rukávem a skvrnami od zapraného omastku na hrudi a do roztrhaných modrých džínů. Na krku jí visel na řetízku stříbrný klíček. Bosé nohy měla fialové chladem. Byla jí asi trošku, matně a neurčitě povědomá.

Pomohlo by, kdyby se představila, jenže mladí lidé zásadně předpokládali, že si je Joy a Stan budou pamatovat. Stávalo se jim to každou chvíli. Hrnul se k nim nějaký neznámý člověk a nadšeně na ně mával: „Pán a paní Delaneyovi! Jak se máte? Neviděli jsme se celou věčnost!“ Joy nezbývalo než během rozhovoru blafovat, zatímco si v duchu procházela databázi: Žák tenisové školy? Dospělé dítě někoho z klubu? Kamarád některého z jejich dětí?

„Co se vám stalo?“ Stan ukazoval na její oko. Vypadal vyděšeně, jako by najednou zestárl. „Je někdo venku?“ Vykoukl přes její rameno do ulice. Joy vůbec nenapadlo, že by tam někdo mohl být.

„Nikdo tam není,“ odtušilo to děvče. „Přijela jsem taxíkem.“

„To je dobře, zlatíčko, dáme vás do pořádku,“ prohlásila Joy.

Bylo to velmi matoucí, ale ono se to vyjasní. Stan vždycky chtěl, aby bylo všechno jasné hned od začátku.

Joy odhadovala, že té slečně bude necelých třicet, stejně jako Brooke, jenže Brookiny kamarádky takhle nevypadaly, byly to vytížené, zdvořilé mladé ženy se spoustou starostí. Tohle děvče působilo ošuntěle, a takový vzhled upřednostňovala Amy, tudíž se zdálo pravděpodobnější, že je jednou z jejích kamarádek. To věci komplikovalo, neboť Amy se pohybovala v mnoha rozmanitých kruzích. Že by někdo z toho ochotnického divadla, pro které se Amy zhruba na týden tak nadchla? Spolužačka z univerzity? Z prvního nedokončeného studia? Druhého?

„Jak jste se zranila?“ zeptala se jí.

„Pohádala jsem se s přítelem,“ odpověděla slečna. Zapotácela se a přitiskla si zápěstí k zakrvácenému oku. „Vyběhla jsem z bytu na ulici a skočila do taxíka…“

„Tohle vám udělal váš přítel ?“ zhrozil se Stan. „Chcete říct, že vás uhodil?“

„Víceméně,“ odvětilo děvče.

„Víceméně? Co to znamená?“ naléhal Stan. Občas se choval hrozně neomaleně. „Tak uhodil vás, nebo ne?“

„To je složité,“ namítlo děvče.

„Ne, není. Pokud vás napadl, měli bychom zavolat policii,“ prohlásil Stan.

„Ne.“ Děvče se vykroutilo z Joyina sevření. „V žádném případě. Nechci do toho policii zatahovat.“

„Nemusíme je volat, drahoušku, pokud si to nepřejete,“ pronesla Joy. „Je to na vás. Ale pojďte se posadit.“

Jestliže slečna nechce volat policii, ona na tom trvat nebude. Nestojí o to, mít policisty v domě.

Když v chodbě procházeli pod jedním ze stropních svítidel, uvědomila si, že ta slečna bude starší, než si předtím myslela. Možná něco přes třicet? Přemýšlej, přemýšlej, přemýšlej.

Nemohla to být některá z bývalých přítelkyň jejich chlapců? Jednu dobu bylo obtížné udržovat přehled o všech těch děvčatech, která se jim promenádovala po domě. Oba chlapci měli dlouhodobý vztah s opálenými blondýnkami v bílých teniskách. Jmenovaly se Tracey a Stan je nikdy nedokázal od sebe rozeznat. S oběma to nakonec dopadlo stejně: každá Tracey zvlášť brečela u stolu v jejich kuchyni, zatímco Joy krájela cibuli a něco konejšivě mumlala. Loganova Tracey jim pořád ještě posílala vánoční přání.

Ale tahle slečna se těm přítelkyním nepodobala. Troy si potrpěl na naparáděné princezny a Logan na sexy knihovnice. Slečna nebyla ani jedno, ani druhé.

„Pak jsem si uvědomila, že nemám žádné peníze,“ pokračovala. Když vešli do kuchyně, zastavila se a zaklonila hlavu. Hleděla na vysoký strop, jako kdyby stála v katedrále. Joy sledovala, jak klouže zrakem po místnosti k příborníku plnému zarámovaných rodinných fotografií a ozdůbek včetně dvou příšerně se šklebících porcelánových koček, které patřívaly Stanově matce, a prodlévá jím na misce čerstvého ovoce postavené na stole: lesklých červených jablkách a jasně žlutých banánech. Mělo to dítě hlad? Mohlo ty banány klidně spořádat. Joy nevěděla, proč je ještě kupuje. Jako by byly jen na odiv. Většinou zčernaly a změkly na kaši, a Joy se pak styděla, že je vyhazuje.

„Neměla jsem u sebe vůbec nic. Ani peněženku, ani telefon, žádné peníze. Nic.“

„Posaďte se, drahoušku.“ Joy odsunula od kuchyňského stolu jednu židli.

Stan díkybohu přestal vyštěkávat otázky. Mlčky vytáhl lékárničku ze skříňky nad ledničkou, kam Joy nedosáhla, pokud si nestoupla na židli. Položil lékárničku na stůl a odklopil víko, protože Joy vždycky zápolila se zaseklým zámkem. Pak došel ke dřezu a natočil slečně do sklenice vodu.

„Pojďme se na to podívat.“ Joy si nasadila brýle. „Bolí to hodně?“

„Ani ne. Mám vysoký práh bolestivosti.“ Zvedla roztřesenou rukou sklenici a napila se. Měla roztřepené nehty. Okusovala si je. Amy taky mívala hrozně okousané nehty. Slečně sálal z kůže chlad studeného nočního vzduchu, když jí Joy čistila ránu dezinfekcí.

„Takže jste si uvědomila, že u sebe nemáte peněženku,“ pobídla ji. Stan se posadil, opřel si lokty o stůl a sepjal ruce. Klouby prstů si mnul nos a urputně se mračil.

„Jo, a tak jsem se vyděsila, říkala jsem si, jak zaplatím za jízdu, a řidič nebyl zrovna moc přátelský, víte, jako už od pohledu, vypadal jako někdo, kdo se snadno naštve, a může být dokonce agresivní. A tak jsme prostě jezdili bez cíle a –“

„Bez cíle?“ skočil jí do řeči Stan. „A co jste řekla řidiči, když jste nastoupila do taxíku?“

Joy ho zpražila pohledem. Občas si neuvědomoval, jak na lidi působí.

„Nezadala jsem mu žádnou adresu. Nepřemýšlela jsem. Řekla jsem mu: ‚Jeďte na sever.‘ Snažila jsem se získat čas, abych si mohla rozmyslet, kam se vydám.“

„Všiml si vůbec, že jste zraněná?“ zeptala se Joy. „Měl vás rovnou odvézt do nejbližší nemocnice a neúčtovat si za to ani cent!“

„Pokud si všiml, nechtěl o tom nic vědět.“

Joy smutně zavrtěla hlavou. Ti lidé, dneska.

„Ale na každý pád jsem pak, ani nevím proč, ale něco mě k tomu přimělo, sáhla do kapsy u džínů a nevěřila jsem vlastním očím! Vytáhla jsem dvacetidolarovou bankovku! Byla to hrozná náhoda. Ještě nikdy jsem takhle peníze nenašla.“

Když vzpomínala na ten okamžik, kdy našla peníze, obličej jí radostí zářil jako malému dítěti.

„Někdo nad vámi držel ochrannou ruku,“ řekla jí Joy a ustřihla z balíčku kus gázy.

„Však já vím, no a když se částka blížila ke dvaceti dolarům, začala jsem taxikáři dávat nahodilé instrukce. Třeba: zahněte doleva. Druhou doprava. Nevím proč, byla jsem v nějakém transu. Navigovala jsem prostě po čuchu. Počkat. Nevymyslela jsem si tohle? To po čuchu. Teď když to říkám, zní to divně. Copak se dá jezdit po čuchu?“

Zvedla zrak k Joy.

„Ano, to se říká,“ odvětila Joy a poklepala si na nos. „Dělat něco po čuchu.“

Podívala se na Stana. Špulil spodní ret, jako obvykle, když s něčím nesouhlasil. On se intuicí nikdy neřídil. Musíš mít herní plán, mrně. Nemůžeš jen tak pinkat do míče a doufat, že vyhraješ, musíš si naplánovat, jak vyhrát.

„Jakmile jízdné dosáhlo dvaceti dolarů, zařvala jsem: ‚Zastavte!‘ a vyskočila z auta. Neuvědomila jsem si, že je dnes večer venku taková zima!“ Slečna se prudce roztřásla. „A byla jsem bosa.“ Zvedla z podlahy špinavé chodidlo a ukázala si na prsty na noze. „Stála jsem ve škarpě a měla jsem nohy jako z ledu. Říkala jsem si: Ty náno, ty pitomá, hloupá náno, co teď? A pak se mi začala motat hlava, koukala jsem na domy kolem a ten váš působil nejvlídněji, svítilo se v něm, a tak…“ Tahala si za rukávy košile. „A tak jsem tady.“

Joy se zarazila s gázou v ruce. „Takže… ale… chcete tím říct, že vás, že nás…“ Přemýšlela o nějakém přijatelnějším způsobu, jak to podat, ale žádný nenašla. „Že nás neznáte?“

Najednou jí došlo, že si jen namlouvala, že jí ta slečna připadá povědomá. Byla jí povědomá pouze do té míry, jak se jí poslední dobou zdál povědomý kdekdo. Pustili si do domu cizího člověka.

Pátrala po nějakých známkách zločineckých sklonů a žádné neobjevila, ačkoli si nebyla zcela jistá, jak by se takové sklony měly projevit. Pecička v nose byla vlastně docela hezká. (Amy měla před pár lety naprosto ohavný piercing ve rtu, a tak piercing v nose Joy moc neznepokojoval.) Tetování lístků zelené révy nepůsobilo nijak děsivě. Zdála se v pohodě. Snad trochu potrhlá. Ale milá. Tohle děvče nemohlo být nebezpečné. Bylo na to moc malé. O nic nebezpečnější než obyčejná myška.

„Nemáte nějaké přátele nebo příbuzné, ke kterým byste mohla jít?“ zeptal se Stan.

Joy ho znovu zpražila pohledem. Byla sice pravda, že chtěla slečně položit stejnou otázku, ale šlo to udělat šetrněji.

„Zrovna jsme se sem přestěhovali z Gold Coast,“ odpověděla slečna. „Neznám v Sydney živou duši.“

No potěš, pomyslela si Joy. Být úplně sama, bez peněz, v neznámém městě a nemít kam jít, co člověku zbývá jiného než se vydat na milost cizím lidem? Nedovedla si samu sebe představit v podobné situaci. Vždycky tu byl někdo, na koho se mohla obrátit.

Stan se do toho vložil: „Nechcete… třeba někomu zavolat? Své rodině?“

„Momentálně není vůbec nikdo… po ruce.“ Chudinka sklopila hlavu a Joy skrze chuchvalce jejích vlasů zahlédla zranitelný, hubený bílý krk.

„Podívejte se na mě, drahoušku.“ Přitiskla gázu na ranku. „Prst sem.“ Navedla jí ruku na obvaz, přelepila ho proužkem náplasti a spokojeně vzdychla. „Tak a je to. Ošetřené.“

„Děkuju.“ Slečna na ni upřela jasný pohled světle zelených očí lemovaných nejsvětlejšími řasami, jaké Joy kdy viděla. Vypadaly jako poprášené zlatem. Všechny Joyiny děti měly tmavé řasy matadorů. Ona sama měla řasy velmi všední.

Teď když se očistila všechna ta krev, vypadala slečna nečekaně hezky. Moc hezky a hrozně hubeně, špinavě a unaveně. Joy se zmocnila neodolatelná potřeba ji nakrmit, napustit jí vanu a uložit ji do postele.

„Já jsem Savannah,“ řekla slečna a podala Joy ruku.

„Savannah. To je pěkné jméno,“ poznamenala Joy. „Mám kamarádku, která se jmenuje Hannah. Velmi podobně! I když ne tak docela. Savannah. Odkud to jméno znám? Už vím, myslím, že princezna Anne má vnučku, která se jmenuje Savannah. Je to roztomilá holčička, takový malý rošťák! Myslím, že není princezna, nejspíš nemá žádný titul. Ačkoli tohle vás asi nezajímá. To jen, že já se o královskou rodinu hodně zajímám. Sleduju je na Instagramu.“

Nějak nedokázala přestat mluvit. Stávalo se jí to, když byla rozrušená nebo v šoku, a Joy si uvědomila, že právě teď nejspíš je trochu rozrušená i v šoku z té krve a z toho násilí, o kterém slyšela. Uvědomila si, že to děvče pořád ještě drží za drobnou ledovou ruku, a na chviličku tu ruku konejšivě stiskla, než ji pustila.

„Je tu ještě nějaká další Savannah, kterou znám, kromě té královské, určitě někdo takový bude… No jo, už vím! Moje nejmladší dcera, Brooke, má kamarádku, které se zrovna narodilo miminko, a jsem si na devadesát procent jistá, že ho pojmenovali Savannah. Anebo možná Samantha.“

Vzpomněla si, že se to miminko vlastně jmenuje Poppy, což se tedy Savanně ani Samanthě vůbec nepodobalo, takže to byl trapas, ale nebylo nutné tohle zmiňovat. „Sama Brooke ještě není na děti připravená, otevřela si totiž vlastní fyzioterapii, což je vzrušující.“

Vzrušující to vůbec nebylo, bylo to k zlosti, ale jak vždycky říkával její dědeček: „Nekaž dobrý příběh fakty.“

„Věnuje tomu spoustu času. Jmenuje se to Fyzioterapie Delaneyová. Někde mám vizitku. Je vážně moc dobrá. Totiž Brooke. Moje dcera. Velmi klidná a trpělivá. Což je zajímavé, protože by nás nikdy nenapadlo –“

„Joy,“ přerušil ji Stan. „Dýchej.“

„Nikdy by nás nenapadlo, že někdo z naší rodiny bude pracovat ve zdravotnictví…“ Joy se odmlčela. Přitiskla si ruku na krk a nahmatala sluchátka, která tam pořád visela jako obří, výstřední náhrdelník. „Poslouchala jsem podcast,“ vysvětlovala hloupě. Vlastně pořád slyšela odhmotněný, plechový hlas moderátora podcastu. Vykládal netečně dál, nevědom si toho, že Joy už poslouchat přestala.

„Podcasty mám ráda,“ prohodila Savannah.

„Vždyť my jsme se vám nepředstavili! Já jsem Joy.“ Joy vypnula sluchátka a položila je na stůl. „A tohle je můj nerudný manžel Stan.“

„Děkuju, že jsi mě ošetřila, Joy.“ Savannah ukázala na obvaz na svém obličeji. „I když nejsi zdravotnice, odvedla jsi tip top práci.“

Tip top. Takový divný výraz. Závan minulosti.

„No tak to děkuju,“ pronesla Joy. „Nikdy jsem – no.“ Přiměla se přestat mluvit.

„Měla jsem z vašeho domu dobrý pocit.“ Savannah se rozhlédla. „Hned, jak jsem ho spatřila. Budil dojem tepla a bezpečí.“

„Bezpečný je,“ odvětila Joy. Vyhýbala se pohledem manželovi. „Dala by sis něco k jídlu, Savanno? Máš hlad? Vezmi si banán. Nebo tu mám zbytky od večeře, které ti můžu ohřát.“ Ani tomu děvčeti neposkytla čas jednu nabídku přijmout, a už na něj chrlila další. „A pak tu samozřejmě zůstaneš přes noc.“

Byla tak ráda, že dneska přišla její uklízečka, stará dobrá Barb, a společně vyluxovaly Amyin bývalý pokoj a utřely tam prach.

„No,“ váhala Savannah. Nejistě se podívala na Stana a pak zase na Joy. „Když já nevím. Mohla bych prostě…“

Ale bylo jasné, že takhle pozdě večer nemá kam jinam jít, a absolutně nepřicházelo v úvahu, aby Joy tohle drobné, bosé děvče vyhnala zpátky do chladu.

Kapitola čtvrtá

Teď

„SNAŽÍME SE NAJÍT TU ŽENSKOU, která loni bydlela u našich rodičů.“

Kosmetička oblečená v neposkvrněném bílém klečela u obrovských chodidel svého klienta a šetrně mu je naváděla do vaničky plné teplé, parfémované vody, ve které plavaly okvětní plátky růží. Na dně ležely hladké oválné oblázky opracované tak, že vypadaly, jako by pocházely z horského potůčku.

„Objevila se na jejich prahu. Jednou pozdě večer.“

Klient, který si zamluvil luxusní přístrojovou pedikúru, „přepychový zážitek pro vytížené vedoucí pracovníky“, třel chodidla o kamínky a dál mluvil, naštěstí přijatelně potichu. Zdvořile se zeptal, jestli jí nebude vadit, když si během pedikúry vyřídí pár telefonátů. Většina lidí prostě začala bez optání halekat.

„Nejspíš s tím nemá nic společného,“ pokračoval. „Jen obvoláváme všechny máminy známé.“

Klient si zasunul telefon do kapsy bílé košile ze splývavé, hebké látky. V uších měl AirPody. Táta kosmetičky tvrdil, že lidé s AirPody vypadají jako blbci. (Tátovi bylo nedávno padesát a bylo roztomilé, jak si myslel, že na jeho názorech pořád ještě záleží.) Klient nevypadal jako blbec. Byl velmi atraktivní.

„Je totiž divné, že se máma takhle dlouho nikomu neozvala. Obvykle mi volá zpátky do dvou minut, celá bez dechu a nešťastná, že telefonát zmeškala.“

Kosmetička vtírala v rázných, energických kruzích peeling z meruňkových jader do paty jeho pravého chodidla.

„No jo, jenže ona nezmizela jen tak beze slova. Na Valentýna nám všem poslala zprávu.“ Odmlčel se. „Můžu ti říct přesně, co v ní stálo. Počkej vteřinu.“

Palcem scrolloval v telefonu. „Tady to je.“ Četl nahlas: „,Nebudu nějaký čas NA PŘÍJMU. Pronikám hortenzie 21 cenné dobrmany ke skoncování s demokraty. Potvora Mák! S láskou máma.‘ Emotikon srdíčka. Emotikon motýla. Emotikon květiny. Smajlík. To ‚na příjmu‘ je velkými písmeny.“

Matka kosmetičky taky používala ve zprávách spousty emotikonů. Matky emotikony milují. Kosmetička přemítala, co asi může znamenat to „pronikání hortenzií“.

„Prostě to znamená, že to psala bez brýlí,“ říkal klient člověku na drátě, kterého zřejmě zajímalo totéž. „V jejích zprávách je vždycky spousta nesmyslných obratů.“

Kosmetička se pokusila promasírovat mu sval na lýtku. Bylo to jako pokoušet se masírovat žulu. Klient určitě běhal.

„Jo,“ pokračoval. „Jdu tam teď, promluvit si s tátou, a uvidím, jestli se mi podaří zjistit něco dalšího, i když mně sotva něco řekne –“

V tu chvíli sebou jeho chodidlo zničehonic škublo, prsty se zkroutily v nepřirozeném úhlu.

„Křeč! “ vykřikl klient. Kosmetička jen tak tak uhnula hlavou.

Kapitola pátá

Minulé září

JOY ZAVŘELA DVEŘE JEJICH LOŽNICE s tichým, omluvným klapnutím, jako by to Savannah mohla slyšet a myslela si, že je zavírají jen proto, že je tady. Po celé manželství spali s dveřmi dokořán – aby k nim jejich malé děti mohly skočit rovnou do postele, když je vyděsily noční můry, aby slyšeli, jak jejich puberťáci vráží do nábytku, opilí, ale díkybohu naživu a doma, aby mohli pohotově poskytnout ošetření, radu či útěchu, aby mohli každé ráno vyskočit z postele, vrhnout se hned do práce a vést ten svůj náročný, významný život.

Zavřené dveře u ložnice byly kdysi znamením, že jeden z nich pomýšlí na sex. Teď svědčily o tom, že mají hosta.

Nečekaného.

Snad má Savannah, oblečená do Amyina starého pyžama, v Amyině bývalém pokoji teplo a pohodlí. Jejich nejstaršímu potomku, jejich „volnomyšlenkářce“, jak jí ráda říkala Joy, „problémovému dítěti“, jak ji s oblibou nazýval Stan, bude příští rok čtyřicet a oficiálně Amy už doma dvacet let nežila, ale pořád ještě používala svůj bývalý pokoj jako jakési permanentní skladiště, protože se nikdy neusadila na jednom místě dost dlouho na to, aby si svůj majetek řádně přestěhovala. Nebylo sporu o tom, že na skoro čtyřicátnici to je divné chování, a Joy a Stan jednu dobu mluvili o tom, že by si měli dupnout, a jejich přátelé jim to doporučovali, jako by bylo možné čirou silou vůle Amy přetvořit v normálního člověka. Amy byla Amy a momentálně měla práci a telefonní číslo, její nehty byly povětšinou čisté a její vlasy (ačkoli zrovna obarvené namodro) nevypadaly, jako by se jimi hemžily vši. A to bylo vše, co po ní Joy mohla chtít, i když by bylo milé, kdyby se občas učesala.

„Je v posteli?“ zeptal se Stan, když vyšel z koupelny. Měl na sobě boxerky a bílé tričko s výstřihem do véčka, ze kterého mu na hrudi rašily bílé chlupy. Pořád byl velký, svalnatý a panovačný, ale v pyžamu Joy vždycky připadal zranitelný.

„Myslím, že jo,“ odpověděla. „Po koupeli se zdála ospalá.“

Trvala na tom, že Savanně napustí vanu. Kohoutky se složitě ovládaly. Přidala do koupele trochu pěny s broskvovou vůní, kterou jí kdosi věnoval ke Dni matek, a z ručníků pro hosty vytáhla nejměkčí, jaké tam našla. Bylo velmi příjemné vidět, jak Savannah vychází z koupelny a zívá, tváře zrůžovělé, konečky vlasů mokré, a za sebou vláčí po zemi Amyin župan.

Joy ve svém hlase slyšela měkké tóny uspokojení. Šlo o pradávnou primární potřebu nakrmit a vykoupat hladové, unavené a poslušné dítě, a pak to umyté dítě oblečené do pyžama zachumlat do peřin.

„Amyin župan jí byl tak dlouhý –“ Joy se zarazila. Co to kruci? Spadla jí brada.

„Propána,“ vypravila ze sebe. „To nemyslíš vážně.“

Na jejich komodě se vršila hromada halabala poskládaných předmětů: Stanův stařičký notebook, který byl téměř určitě rozbitý, její iPad, který nikdy ani nevzala do ruky, jejich stolní počítač, včetně monitoru, deset let stará televize, kalkulačka a stará sklenice dvaceticentových mincí o celkové hodnotě nanejvýš tak deset dolarů.

„Jen jsem opatrný,“ pronesl Stan vzdorovitě. „Nic o ní nevíme. Mohla by nás přes noc vybílit a připadali bychom si jako úplní pitomci, až bychom ráno volali na policii. ‚No jo, je to tak, pane, dali jsme jí večeři, napustili vanu s pěnou do koupele, uložili ji do postele, a světe div se, dnes ráno se probudíme a všechen náš vezdejší majetek je v čudu.‘“

„Nemůžu uvěřit, že ses plížil po domě a vytahoval všechen náš vezdejší majetek ze zásuvek.“ Joy přejela prsty po zašmodrchaných a zaprášených elektrických kabelech, které visely z prádelníku.

Dobrý bože, ležela tam i ta jeho drahocenná laminovačka, kterou dostal o minulých Vánocích od Troye a která spustila Stanovu posedlost laminováním všeho, co mu přišlo pod ruku: návodu na používání televizního ovladače (což přišlo docela vhod), inspirativních sportovních citátů, které si vytiskl z internetu a chtěl si je uchovat v paměti. Kdyby to šlo, zalaminoval by si Joy.

„Počkat, není tohle DVD přehrávač? Stane. DVD přehrávač by přece nesebrala. Dneska si už DVD nikdo nepouští.“

„My si je pouštíme,“ namítl Stan.

„Nepouštějí si je lidé v jejím věku,“ prohlásila Joy. „Ti pouze streamují.“

„Vždyť ani nevíš, co to streamování je,“ opáčil Stan.

„To tedy vím,“ odsekla Joy a šla si do koupelny vyčistit zuby. „Není to snad, když se v televizi pouští Netflix? Copak to není streamování?“

Stan nemá právo předstírat, že se vyzná líp v technice. To on ze zásady a hloupé pýchy ani nevlastnil mobilní telefon. Těšilo ho, jak je každý ohromený, když zjistí, že nikdy žádný neměl a žádný mít nebude. Byl v hloubi duše přesvědčený, že mu to dodává morální nadřazenost, z čehož mohla Joy puknout vzteky, protože nadřazený s prominutím nebyl. Podle toho, jak mluvil o svém „postoji“ vůči mobilním telefonům, by člověk myslel, že je jediný v davu, kdo nehajluje.

Dokud ještě pracovali, říkával lidem: „Telefon nepotřebuju, nejsem chirurg, jsem tenisový trenér. V tenise není pohotovost.“ V tenise bylo tolik naléhavých případů a Joy za ta léta nejednou zuřila, když se mu nemohla dovolat a ocitla se v ošemetné situaci, která by se hravě vyřešila, kdyby Stan vlastnil mobil. Navíc mu ty jeho zásady nebránily zvednout klidně klasický telefon a zavolat Joy na její mobil, když byla na nákupech, aby se zeptal, jak dlouho jí to ještě potrvá, nebo jí řekl, ať laskavě koupí další balení chilli krekrů, ale když byl pryč Stan, tak byl pryč, a kdyby Joy na tohle a na to, o čem to svědčí, moc myslela, mohla by vzkypět vší tou nahromaděnou zlostí, a tak na to radši nemyslela.

V tomhle spočívalo tajemství šťastného manželství: nenechat se vytočit.

Joy si vzhledem k tomu, že mají v domě hosta, oblékla svoje nejhezčí pyžamo a zalezla do postele k Stanovi. Připadalo jí, že se pohybuje křečovitě, jako kdyby ji někdo pozoroval. Několik minut leželi mlčky natažení na zádech, s lokty položenými na peřině, jako hodné děti, které čekají na pohádku před spaním. Stropní světlo bylo zhasnuté, svítily lampičky. Na Joyině nočním stolku stála zarámovaná svatební fotografie. Po většinu času ji Joy přehlížela, jako by to byl kus nábytku, ale občas k ní bez varování zabloudila pohledem a pak najednou cítila totéž, co přesně v tu chvíli, kdy byl ten záběr pořízen: kousání krajky ve výstřihu svých šatů, Stanovu pevnou ruku nevhodně nízko na svých zádech, ono automatické očekávání, že tohle bláznivé štěstí bude kdykoli pohotově na dosah, protože má toho kluka, toho s tím hlubokým hlasem a neskutečným servisem, a teď přijdou trofeje, děti, pikniky a při zvláštních příležitostech luxusní restaurace, možná dojde i na psa. V té době mělo všechno sexuální podtext: tenis, trénink, jídlo, dokonce i mraky na obloze.

Jay dlouho zaráželo, když lidé mluvili o tom, že vědí, v který den byly počaty jejich děti. Jak to mohli vědět? Sama žila v blaženém, roztomilém přesvědčení, že všechny páry mají sex každý den.

Věděla přesně na den, kdy byla počata její nejmladší dcera.

A tehdy to pochopila.

Čekala, že Stan vezme do rukou knihu, pustí si rádio nebo zhasne světlo, ale nic z toho neudělal, a tak usoudila, že má chuť si povídat.

„Ještě že jsem měla zbytek kuřecího casserolu, abych jí ho mohla dát. Podle všeho umírala hlady.“

Savannah jedla jako válečný uprchlík. V polovině jídla se rozplakala – vyrážela ze sebe prudké vzlyky, ale i když jí po tvářích kanuly slzy, pořád dál jedla. Byl na ni smutný, žalostný pohled. Pak spořádala ne jeden, ale dva banány!

„Ten casserole se moc nepovedl. Chtěl asi… víc ochutit.“ Joy kuře pokaždé rozvařila. Měla hrůzu ze salmonelózy. „Pořád ještě mi zbylo dost pro Steffi k snídani.“

Nerada uváděla Steffi do rozpaků žrádlem pro psy, protože Steffi si toho, že je pes, očividně nebyla vědoma. Každé ráno po snídani si s Joy dlouze povídala, vydávala divné, protahované kňučení, o kterém Joy věděla, že to jsou naneštěstí nesrozumitelné pokusy o angličtinu. Když ji jednou jedinkrát vzali do místního parku pro psy, Steffi se zhrozila a seděla jim ztuhle u nohou s povýšeným výrazem ve tváři, jako dáma z vyšší společnosti, která se ocitne v McDonald’s.

Stan si natřepal polštář a urovnal si ho za hlavou. „Steffi by si k snídani radši dala výtisk Sydney Morning Herald.“

„Připomíná mi děvčátko se sirkami,“ zadumala se Joy.

„Steffi?“

„Ne, Savannah.“

Stan po chvíli pronesl: „Připomeň mi, jaké děvčátko se sirkami? Co s těmi sirkami dělalo? Něco podpálilo?“

Joy si odfrkla. „To je pohádka o holčičce, která se za mrazivé noci snaží prodat sirky. Četla mi ji kdysi moje matka. Myslím, že ta holčička nakonec umrzla.“

„To se tvé matce podobá, že vybere pohádku, která končí mrtvolou.“

„Já jsem tu pohádku měla ráda,“ namítla Joy.

Stan sáhl po brýlích na čtení a po knize. Nebyl žádný čtenář, ale pokoušel se přečíst román, který mu k Vánocům dala Amy, protože se ho na něj v jednom kuse vyptávala: „Co si o té knize myslíš, tati?“ Stan se Joy přiznal, že musí pořád začínat od začátku, protože mu to vůbec nedává smysl.

„To je hrůza, když si pomyslím, že jí takhle ublížil její přítel,“ poznamenala Joy. „Naprostá hrůza. Představ si, že by se tohle stalo některé z našich dcer.“

Stan neodpovídal a Joy by si nejradši nafackovala za to, že mu navrhla, ať si v podobné situaci představí vlastní dcery. Když bylo Stanovi čtrnáct, byl svědkem toho, jak jeho otec mrštil jeho matkou přes pokoj tak, až upadla do bezvědomí. Prý to bylo poprvé a naposled, kdy jeho otec udělal něco takového, ale pro kluka v pubertě muselo být strašné to vidět. Stan o svém otci odmítal mluvit. Kdykoli se děti ptaly na svého dědečka, odpovídal: „Už si to nepamatuju.“ Nakonec se ptát přestaly.

Stan prohlásil: „Naše dcery jsou sportovkyně a vyrůstaly s bratry. Nenechaly by si to líbit.“

„Já myslím, že to takhle nefunguje,“ odvětila Joy. „Začne to s málem. Necháš si ve vztahu líbit maličkosti a pak… ty maličkosti postupně přerostou v něco většího.“

Stan na to nic neřekl a Joyina slova se příliš dlouho vznášela nad jejich postelí. Necháš si líbit maličkosti… a pak ty maličkosti postupně přerostou v něco většího.

„Jako ta žába, která se zaživa uvařila,“ poznamenal najednou Stan.

„Cože?“ Joy si uvědomila, že má trochu sevřený hlas.

Stan neodtrhl zrak od knihy. Otočil stránku nesprávným směrem a Joy si už myslela, že jí neodpoví, ale nakonec pronesl, s pohledem pořád upřeným na stránky knihy: „Znáš tu teorii: Když dáš žábu do teplé vody a budeš vodu postupně ohřívat, žába nevyskočí, protože jí nedojde, že se pomalu vaří zaživa.“

„To jsou určitě babské povídačky. Vygoogluju si to.“ Joy se natáhla po telefonu a brýlích.

„Googluj si to potichu,“ řekl jí Stan. „Musím se soustředit. Ten chlápek právě tři stránky žvanil o tom, že si pamatuje něčí úsměv.“

„Nech mě to přečíst,“ nabídla mu Joy. „Shrnu ti to. Povím ti, o čem to je.“

„To by byl podvod,“ namítl Stan.

„Nejde o žádný test,“ vzdychla Joy, jenže Stan si očividně myslel, že to test je, od Amy, aby jí dokázal, že ji má rád. Amy jim v průběhu let pořád připravovala nějaké zkoušky, ve kterých jí měli prokázat svou lásku.

Joy se nenamáhala googlovat si tu chudinku vařenou žábu. Procházela si zprávy a přemýšlela o tom, jestli nemá napsat jednomu nebo všem svým dětem o tom, že k jejímu a Stanovu prahu zabloudilo cizí děvče, jenže měla obavy, že by tahle novina mohla vyvolat nesouhlas, ne-li přímo zděšení. Jejich děti se od té doby, co se Stanem prodali tenisovou školu, čím dál hlasitěji vyjadřovaly k tomu, jak by Joy a Stan měli žít. Doporučovaly jim zájezdy, vesničky pro seniory, okružní plavby, multivitamíny a sudoku. Joy jejich vměšování tolerovala, aniž se kdy zmínila o nápadném nedostatku vnoučat ve svém životě.

Měla z toho večera jednu novou zprávu od Caro: Máš už hotový domácí úkol? Caro tím myslela domácí úkol do toho jejich kurzu psaní pamětí. Měly si připravit stručnou prezentaci, ve které shrnou příběh svého života do několika odstavců. Joy to bude muset udělat, i když nepočítala s tím, že kurz dokončí. Nechtěla ranit choulostivé city křehké paní učitelky.

Teď nemělo smysl Caro odpovídat, už spala. Její dům by si Savannah těžko zvolila jako útočiště, protože v Cařině domě se každý večer přesně v devět hodin zhasínala všechna světla.

Joy místo toho klikla na článek, který jí telefon nabídl, protože „by ji mohl zajímat“: Čtyřicet milých otcovsko-synovských chvilek prince Williama s princem Georgem.

Byla u sedmé milé chvilky prince Williama s princem Georgem, když Stan s těžkým povzdechnutím odložil knihu a zvedl iPad, který před několika měsíci dostal od Troye k narozeninám. Všichni předpokládali, že ho Stan ze zásady nebude používat – nepodobal se totiž iPhonu? Ale zřejmě nepodobal. Stan si ho zamiloval stejně, jako si zamiloval laminovačku. Četl si v něm každý den zprávy, protože si mohl po libosti zvětšit font, což s novinami dělat nešlo. Troy měl z úspěchu svého dárku nepřiměřenou radost. Vždycky musel vyhrát soutěž o nejlepší dárek.

Joy nakoukla Stanovi přes rameno, a když viděla, co čte, začala ve svém telefonu scrollovat po stejném zpravodajském webu, aby si přečetla stejné články a byla připravená Stana usadit, kdyby se v nějaké určité záležitosti pokoušel usadit on ji.

„Přestaň si myslet, že máš patent na rozum, tati,“ řekla mu jednou Amy při rodinné večeři.

„Nepřekvapilo by mě, kdyby si ho dal patentovat,“ podotkla Joy a vysloužila si upřímný smích.

Její palec se zarazil.

Ta kombinace písmen jí byla tak dobře známá, že na ni vyskočila z obrazovky, jako by šlo o její vlastní jméno: Harry Haddad.

Joy čekala. Celou věčnost. Už si říkala, jestli to nepřehlédl, ale pak jeho tělo přece jen ztuhlo.

„Vidělas tohle?“ Podal jí iPad. „To o Harrym?“

„Ano,“ odpověděla Joy. Snažila se, aby to znělo nezávazně. Bylo důležité zachovávat zdání, že jejich bývalý hvězdný žák Harry Haddad není ani zdaleka ožehavým tématem a že Joy se nepokouší tomu tématu vyhýbat, nebo snad nedejbože poskytovat útěchu či soucit. „Zrovna jsem to objevila.“

„Já to věděl,“ pronesl Stan. „Věděl jsem, že ten den přijde. Věděl jsem, že ještě neskončil.“

„Opravdu?“ Pokud to pravda byla, o čemž Joy pochybovala, nikdy se o tom nezmínil, ale to neřekla. „Hm. No. Bude to velmi… zajímavé.“

Chvilku čekala a pak opatrně položila svůj mobil displejem dolů na noční stolek, vedle sluchátek. Jeho třpytivý metalický obal, rovněž dar od Troye, se pod lampičkou mihotal jako diskotéková koule.

Joy zívla. Začalo to jen naoko a skončilo opravdově. Natáhla si ruce za hlavu. Stan vypnul svůj iPad a sundal si brýle.

„To jsem zvědavá, kdy se Savannah probudí,“ poznamenala, když zhasla lampičku a obracela se na bok. Díkybohu že se to nebohé děvče rozhodlo zaklepat jim na dveře zrovna dnes večer. Odvede jejich pozornost od toho zpropadeného Harryho Haddada. „Připadá ti jako ranní ptáče?“

Stan nic neříkal. Odložil iPad, zhasl lampičku a překulil se na druhou stranu. Jako obvykle k sobě stáhl peřinu. Joy mu ji jako obvykle zase vyškubla. Jeho záda ji příjemně hřála, ale Joy cítila, jak je napjatý.

Nakonec přece jen promluvil. „Nevím, jestli je ranní ptáče, Joy.“

*

V jiné místnosti na téže chodbě ležela na zádech v úhledně ustlané posteli pro jednoho jejich nečekaná návštěva. Byla úplně vzhůru a suché oči upírala do tmy, ruce měla sepjaté na břiše jako mrtvola nebo poslušná dívenka a dveře pokoje dokořán otevřené, jako by chtěla všem ukázat, že nemá co skrývat.

Kapitola šestá

Teď

BARB MCMAHONOVÁ ZARPUTILE utírala prach na zarámované fotografii Joy a Stana Delaneyových v jejich svatební den a říkala si, jak jim to spolu slušelo. Joy měla šaty se stojáčkem a nabíranými rukávy, Stan košili s širokým límcem a volány a fialové kalhoty do zvonu.

Barb na té svatbě byla. Šlo o velkou, hlučnou událost. Někteří hosté si mysleli, že ženich a nevěsta tvoří divný pár: Stan obří, dlouhovlasý neotesanec a Joy drobná, blonďatá vílí princezna, ale Barb si říkala, že jim nejspíš jen závidějí vzájemnou sexuální chemii, tak očividnou, až to bylo málem neslušné, ačkoli tehdy by výraz „chemie“ asi nikdo nepoužil, Barb si totiž byla poměrně jistá, že ho vymysleli tvůrci reality show The Bachelor.

Rok po jejich svatbě si Barb vzala Darrina a nepamatovala si žádnou zvláštní chemii, jen spousty vážných rozhovorů o tom, na co si naspoří. Když Darrin před deseti lety zemřel na mrtvici, Barb začala uklízet, aby si trochu přivydělala. Obvykle uklízela pouze u přátel, lidí jako Joy, kteří patřili do jejího okruhu známých a byli téže generace. Barbině dceři to připadalo divné. Není ti to nepříjemné, mami? Barb to vůbec nebylo nepříjemné. Proč by mělo? Ona radši uklízela u přátel a jejich známých, žen, které si nikdy předtím uklízečku nenajaly a styděly se, že si ji můžou dovolit, a tak s úklidem rády pomáhaly a přitom si s ní povídaly, a tohle se na tom Barb taky zamlouvalo, protože jí tak čas rychleji uběhl.

Jenže dnes tu Joy nebyla, a tak čas neubíhal.

„Odjela,“ oznámil Stan.

Vypadal hrozně, když tu neměl Joy, aby se o něj postarala. Nejspíš si ani neuměl uvařit vajíčka. Jeho čelisti pokrývalo sněhobílé strniště a po straně tváře se mu jako koleje táhly dva dlouhé škrábance.

„Odjela?“ Joy nikdy nikam nejezdila. Kam by jela? „Kdy odjela?“

Podle Stana to bylo na svatého Valentýna. Před osmi dny.

„O tom, že někam pojede, se vůbec nezmínila,“ namítla Barb.

„Rozhodla se na poslední chvíli,“ řekl Stan stroze, jako kdyby bylo rozhodování na poslední chvíli u Joy běžné.

To bylo divné.

Barb s lítostivým povzdechem odložila zarámovanou fotografii, zastrčila do zásuvky vysavač a snažila se rozpomenout, jestli je načase luxovat pod postelí. Kdy pod ní luxovala naposled? Joy dbala na to, aby se aspoň jednou za měsíc odsunula postel ke straně a důkladně se pod ní uklidilo.

Barb si klekla na všechny čtyři a nakoukla pod postel. Moc prachu tam nebylo. Nechá to být, dokud se Joy nevrátí. Už se chtěla narovnat, když něco upoutalo její pozornost. Něco třpytivého.

Lehla si na břicho a natáhla se po tom konečky prstů. Měla velké rozpětí paží. Říkala jí to Joy, když spolu hrály v odpoledních tenisových ženských soutěžích.

Přitáhla si ten předmět k sobě. Byl to Joyin mobilní telefon. Poznala ho okamžitě podle toho třpytivého obalu. Připomínal večerní kabelky s flitry, které byly hrozně populární v sedmdesátých letech.

Barb vylezla a posadila se na Joyinu a Stanovu postel. Vysílením trochu funěla. Telefon byl vybitý.

To Joy odjela bez telefonu? Barb se nepříjemně sevřel žaludek.

Šla do kuchyně, kde Stan seděl u stolu se synem Troyem. Nemluvili. Vypadali jako dva cizí lidé, přinucení dělit se o stůl v samoobslužné jídelně, i když na tomhle stole nebyly žádné hrnky s čajem ani jídlo.

Troy držel v ruce Joyina milovaná sluchátka, z čehož Barb divně zamrazilo. Působilo to moc důvěrně, jako kdyby šlo o něco, co je nedílnou součástí jeho matky: paruku či umělý chrup.

„Ahoj, Barb,“ zahlásil vesele. „Neviděl jsem tě celou věčnost. Máš pěkný sestřih. Jak se má –“

„Našla jsem mobil tvé matky.“ Ukázala mu ho. Troyův úsměv se rázem vytratil, jako by mu vlepila políček. Jeho zrak zalétl k otci.

Stan nic neřekl. Jediné slovo. Ani se nezdál překvapený. Jen vstal a otupěle napřáhl ruku po telefonu.

„Musím přiznat, že mi přišlo dost divné, jak na to Stan reagoval,“ líčila to Barb později. Pak se obvykle odmlčela a tváře se jí protáhly děsivou závažností toho, co věděla. „Dokonce bych řekla podezřelé.“

Kapitola sedmá

„ZROVNA MI VOLAL TROY, že Barb našla pod postelí mámin mobil.“

Hlas fyzioterapeutky se nesl až do recepce, kde pacientka seděla a četla si časopisy o zdraví a fitness. Byla tu na svou třetí rehabilitaci od té doby, co jí po nešťastném pádu při běhání operovali přetržený přední zkřížený vaz. Ačkoli přišla o čtvrthodinu dřív, nezazvonila na zvonek na pultě pro případ, že by se Brooke – jak se fyzioterapeutka, která byla moc milá, pečlivá a klidná, jmenovala – věnovala jinému pacientovi.

Nechtěla působit potíže, protože věděla, že Brooke teprve nedávno otevřela a ještě nemá recepční.

Na pacientčině první konzultaci je obě sblížila stejná zkušenost s vyčerpávajícími migrénami.

Brooke Delaneyová pacientce prozradila, že se rozhodla stát fyzioterapeutkou poté, co se jako malá s fyzioterapeutem sama setkala. „Říkal, že by mi mohl s migrénou pomoct, pokud ji způsobují zaťaté svaly v horní části krku,“ vyprávěla. „Můj krk za to nemohl, ale stejně jsem měla pocit, že je jedním z mála lidí v celém lékařském oboru, kdo mě bere vážně. Znáte to, jak si všichni myslí, že to s tou bolestí přeháníte? Obzvlášť když jste ještě dítě.“

Tak tohle pacientka znala moc dobře.

Obrátila stránku v časopise a snažila se neposlouchat rozhovor, který byl bezpochyby soukromý.

„Tím se vysvětluje, proč nám máma nebere telefon.“ Brookin hlas zněl bezprostředněji a hlasitěji a zároveň se zdál jaksi mladší ve srovnání s tím konejšivým, vytříbeným tónem, jaký nasazovala, když mluvila s pacienty. „Prostě si myslíme, že to může být vážnější, než se na první pohled zdálo.“

Svatá dobroto. Pacientka zavřela časopis. Najednou litovala, že nezazvonila.

„Já vím. Když není na příjmu, tak není na příjmu, ale nepodobá se jí, že by si s sebou ani nevzala telefon.“

Pauza.

„No ovšem, ale pamatuješ, jak jsi říkal, že jste se pohádali, když jsi s mámou naposled mluvil?“

Další pauza.

„Ano. Ano, já vím, tati, jen by mě zajímalo… prostě by mě zajímalo, jak moc jste se zhádali?“

Slovo „moc“ provázel seismický otřes emocí.

Pacientka vstala. Časopis hodila zpátky do košíku. Tenhle telefonát nebyl určený cizím uším.

Každý má nějaká tajemství. Pacientka taky ve skutečnosti neběžela, když si přetrhla ten kolenní vaz. Neběhala nikdy v životě. Klopýtla, když vystupovala z taxíku po dvou skleničkách šampaňského a třech espresso martini, které si dala na obědě u příležitosti svých padesátých narozenin. Měla tušení, že Brooke Delaneyové je jasné, jak to bylo, a vážila si toho, že se v tom nešťourá.

Table of Contents

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá