Přeložila Štěpánka Svobodová

THE ITALIAN DAUGHTER

Copyright © Soraya Lane, 2022

First published in Great Britain in 2022 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

All rights reserved.

Translation © Štěpánka Svobodová, 2023

ISBN 978-80-249-5305-2

Obsah

- PROLOG

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- EPILOG

- DOPIS OD SORAYI

- PODĚKOVÁNÍ

Mé editorce Lauře Deaconové. Děkuju ti,

žes uvěřila v tuhle sérii od první chvíle,

kdy jsem ten nápad nadhodila.

Za tu příležitost ti budu navždy vděčná.

PROLOG

JEZERO COMO, 1946

ESTÉE

Felix sáhl do kapsy saka a Estée zatajila dech.

„Estée, koupil jsem tenhle prsten hned den poté, co jsem tě viděl tehdy před lety na scéně v divadle La Scala,“ řekl. V ruce držel malou červenou sametovou krabičku. „Jsi jediná žena, kterou jsem kdy miloval.“

Estée prsten tolik toužila spatřit, chtěla se očima vpíjet do briliantu, který pro ni vybral. Místo toho ho ale vzala za ruku a jemně mu zavřela krabičku v dlani. Je přece stále zasnoubený s jinou ženou.

„Ne,“ zašeptala. „Teď není vhodná doba. Chci, abys mě požádal o ruku, teprve až budeš skutečně volný a budeš to smět udělat.“

Felix zastrčil krabičku zpátky do kapsy, ale po celou dobu jeho oči ani na okamžik neopustily její. „Můžu se tě na něco zeptat?“

Estée přikývla. „Jistě.“

„Kdybych se tě zeptal jako první, řekla bys ano?“

Slzy, které se doteď nedostavily, jí najednou vhrkly do očí. „Ano, Felixi. Tisíckrát ano. Vždycky jsem chtěla jenom tebe.“

1

LONDÝN, SOUČASNOST

Lily strčila do dveří a vešla do bytu. Namáhavě za sebou táhla kufr a velkou cestovní tašku.

„Haló,“ zavolala, zavřela dveře nohou a zavazadla nechala ležet na zemi.

Když jí nikdo neodpovídal, popošla ještě několik kroků, rozhlížela se kolem a uvědomila si, že se tady za ty čtyři roky, co byla pryč z domova, nic nezměnilo. Ani světlounce smetanové stěny, naducané polštáře na pohovce, ani zlaté zrcadlo visící nad krbem, které trochu mírnilo efekt změti spousty rámečků s fotografiemi namačkaných na krbové římse.

Lily se zastavila, aby se na ně podívala. Z většiny se na ni usmívala její vlastní tvář. Vztáhla ruku a dotkla se jedné fotky s tatínkem a přejela mu prsty po obličeji. Pak se přesunula k fotografii mámy a uvědomila si, jak moc se jí po ní celou dobu stýskalo.

Přešla do kuchyně a instinktivně vycítila, aniž by pátrala dál, že máma doma není. Pak uviděla lísteček na lavici, sáhla po něm, opřela se zády o kuchyňskou linku a očima přejela těch pár slov.

Už se nemůžu dočkat, až tě uvidím, zlatíčko, ale rozhodla jsem se, že strávím několik následujících týdnů v Itálii, když je teď tak krásné počasí. Sejdeme se tam? S láskou máma

Lily se rozesmála a lísteček upustila. Tak já se těšila na dlouho očekávané shledání a ona si odjede do Itálie! Nemohla jí to ale mít za zlé. Máma si musela zařídit vlastní život bez své jediné dcery, když Lily odjela do ciziny. A Lily byla ráda, že je maminka šťastná.

U toustovače uviděla haldu neotevřených obálek a sáhla po nich v domnění, že budou pro ni. Pár jich bylo adresovaných mámě, ale jedna až skoro dole upoutala její pozornost.

Pozůstalým po Patricii Rhodesové.

Lily převracela obálku v ruce a lámala si hlavu, proč by máma neotevřela dopis adresovaný pozůstalým po babičce. Všimla si kulatého razítka advokátní kanceláře a zajela pod něj nehtem. Rozhodla se, že se podívá dovnitř. Přitom zívla na celé kolo. Porucha biorytmu po dvaadvacetihodinovém letu se začala projevovat velkou únavou. Tam, kde dosud žila, už musela být téměř půlnoc. Nebylo tedy divu, že byla tak utahaná.

Osobě obmyšlené v souvislosti s pozůstalostí Patricie Rhodesové.

Žádáme Vás laskavě o Vaši přítomnost v kanceláři právnické firmy Williamson, Clark & Duncan, Paddington, Londýn, v pátek 26. srpna v 9 hodin za účelem převzetí předmětu zahrnutého do pozůstalosti. Spojte se, prosím, s naší kanceláří a potvrďte přijetí tohoto dopisu.

S pozdravem

John Williamson

Lily si protřela oči a znovu si dopis přečetla. Babička zemřela, když byla Lily dospívající dívka, už víc než před deseti lety, ale pohled na její jméno vyvolával zvláštní neznámé rozechvění. Lily babičku zbožňovala. Byla to jedna z nejláskyplnějších žen, jaké poznala. A teď si provinile uvědomila, jak už je to dlouho, co si na ni vzpomněla, ve srovnání s tím, jak často myslela na tátu. Usmála se, když si vybavila, jak k babičce chodívala, jak spolu často sedávaly na sluníčku a popíjely čaj a jak se jí Lily coby puberťačka svěřovala se svými problémy.

Sáhla po mobilu a rychle z něj poslala právníkovi e-mail, v němž žádala o další informace. Musí to být omyl, obrátili se na špatnou osobu. Přece bych musela vědět, kdyby v babiččině pozůstalosti zbylo ještě něco nevyřešeného, ne?

2

Lily otevřela oči. Chvíli jí trvalo, než jí došlo, kde je. Vysoký bílý strop, na který se upřeně dívala, jí přišel v první chvíli neznámý, než se nadzvedla na loktech.

Konečně shodila nohy z postele, prohrábla si vlasy a pokusila se je rozmotat. V pokoji bylo šero. Trochu světla sem vnikalo jen z chodby, kde očividně nechala rozsvíceno. Podívala se na budík u postele a zjistila, že musela spát celé hodiny. Byly skoro čtyři ráno. To znamenalo, že prospala většinu dne i noci. Přesto se ale necítila nijak dobře. Naopak. Hlavu měla ještě těžší, než když si šla lehnout.

Dovlekla se do koupelny, opláchla si obličej studenou vodou a zadívala se na svůj odraz v kulatém zrcadle nad umyvadlem. Viděla, že bez make-upu má na kořeni nosu a na tvářích drobné pihy, důsledek ostrého slunce na Novém Zélandu, kde žila a pracovala. Dotkla se konečky prstů kůže a usmála se. Její nový opálený vzhled se jí zamlouval. V kombinaci s dlouhými, tmavými, rozcuchanými kadeřemi vypadala spíš jako dívka, která tráví svůj čas na pláži než ve velkoměstě, což se jí taky líbilo. Byla to její uvolněnější podoba. Nová verze, trvalo léta, než ji našla, a nechtěla se teď té dívky vzdát jen proto, že se vrátila zpátky domů do Londýna.

Lily si vyčesala dlouhé tmavé vlasy a stočila je do uzlu na temeni. Cupitala po kuchyni, hledala mobil, a nakonec ho našla na lince, kde ho nechala. Zběžně zkontrolovala e-maily a všimla si jednoho od bývalé kolegyně, s fotografií vinice, kde pracovala, s hrozny zakrytými sítí a s travou bílou od jinovatky. Usmála se. Představila si tam znovu sebe, jak si dává svou každodenní kávu, jakmile restaurace otevřela, a dívá se ven na řady a řady keřů vinné révy, které se rozprostírají, kam až oko dohlédne. Povzdechla si. Možná měla spíš zůstat na Novém Zélandu než vzít to sezónní místo v létě v Itálii. Odjakživa ale měla za to, že musí získat co nejvíc zkušeností z různých oblastí, než se někde usadí.

Vrátila se v mobilu k došlé poště, aby se podívala, jestli tam není ještě něco zajímavého, a zjistila, že jí přišla odpověď z té advokátní kanceláře.

Vážená paní Mackenzieová,

děkuji Vám, že jste se nám ozvala. Jsme si vědomi, že způsob naší komunikace s Vámi se patrně může jevit trochu záhadným, ale domníváme se, že by bylo nejlepší tuto záležitost probrat osobně, s Vámi nebo jiným členem Vaší rodiny. Potvrďte prosím, že se budete moci dostavit na páteční schůzku. Pokud to není ve Vašich silách, nabídneme Vám jiný termín setkání.

S úctou

John Williamson

vykonavatel pozůstalosti Hope Berensonové

Hope Berensonové? Lily svraštila čelo. Snažila se rozpomenout, jestli už to jméno někdy slyšela. Nic jí neříkalo a moc si teď přála, aby máma byla doma a ona se jí mohla zeptat. Třeba to byl někdo z babiččiny minulosti. Možná jí někdo něco odkázal v poslední vůli a neuvědomil si, že je to už tak dlouho, co babička zemřela. Lily jen doufala, že to nebude nějaký starý krám, který by musela po schůzce vláčet domů.

Odložila mobil a rozhodla se, že si udělá kávu. Zoufale potřebovala na úplné probuzení trochu kofeinu.

„Zlatíčko. Ani nevíš, jak je báječné slyšet tvůj hlas!“

Lily se rozesmála, tiskla si telefon k uchu a snažila se lépe slyšet mámin chraplavý hlas.

„Nemůžu uvěřit, že ses prostě zrovna teď rozhodla odjet do Itálie,“ stěžovala si Lily. „Tak napůl jsem čekala velký uvítací večírek.“ Snažila se, aby to nevyznělo příliš zklamaně z toho, že se vrátila do prázdného bytu – pokud byla máma šťastná, byla šťastná i ona. Zatím se ještě s máminým partnerem neměla možnost seznámit, ale bylo jí jasné, že se spolu mají opravdu báječně.

„Zlatíčko, ty přece nesnášíš být středem pozornosti. Těžko jsem ti mohla uspořádat večírek na uvítanou.“

Máma měla pravdu. Lily to nesnášela, zatímco její máma se v oslavách vyžívala. Lily si vždycky říkala, jestli extravagance její mámy nezpůsobily, že sama je tak plachá, že má tak introvertní povahu.

„A kdy sem dorazíš? Přijedeš k jezeru Como?“

„Přijedu za pár týdnů. A moc se těším, že se tam uvidíme, i když to možná bude jen na den nebo dva.“

„Super! Promiň, zlatíčko, ale už musím jít. Akorát nastupujeme na takovou rozkošnou jachtu, čeká nás plavba na celý den. Ale opravdu bys nemohla přiletět o trochu dřív a strávit s námi víc času?“

Lily zavrtěla hlavou, i když ji máma nemohla vidět. Na cestování po Itálii už se moc těšila. Vždycky se tam chtěla podívat, ale ne v zástupech turistů. Už se nemohla dočkat, až bude nasávat tamní kulturu, kráčet vinohrady, dýchat čerstvý vzduch a seznamovat se s lidmi zodpovědnými za sklizeň a výrobu vína. Těšila se, jak bude objevovat malé restaurace, povídat si s místními, potulovat se po malebných trzích, aniž by se přidala k davům fanynek u jezera Como, co se snaží alespoň zahlédnout George Clooneyho. Bylo to legrační, ale tohle bylo přesně to, po čem toužila její máma.

„Musím tady v Londýně zařídit pár věcí, které se nedají přeložit, ale taky už se nemůžu dočkat, až se uvidíme,“ vysvětlovala Lily. „Jo, a než se rozloučíme, říká ti něco jméno Hope Berensonová?“

„Ne, proč?“

„No, to jen, že ti sem přišel dopis od právníka, adresovaný pozůstalým po babičce.“

„Ale zlatíčko, víš, jak jsem na tom s poštou. Určitě jsem to zapomněla otevřít.“

„To je v pohodě. Zjistím, o co jde, a dám ti vědět.“

„Ciao, bella!“ zacvrlikala máma do telefonu a zavěsila.

Lily držela ještě chvíli mobil v ruce a představovala si mámu v jednom z těch křiklavých kaftanů, ověšenou šperky, jak nastupuje na nádhernou loď. Měla z ní opravdu velkou radost. Byla vždycky úžasný rodič, jako dítě Lily ve všem upřednostňovala, a když zemřel táta, všechno s ní řešila. Zaměřila se na ně dvě jako na malou rodinu a trvalo to do té doby, než Lily odešla studovat na univerzitu. A Lily pak byla vděčná za to, že si máma někoho našla. Přestože byla docela nervózní při pomyšlení, že se seznámí s prvním mužem, který si získal mámino srdce po tátově smrti.

„Užij si to,“ houkla ještě do hluchého telefonu, než ho položila. Rozhodla se, že si dá sprchu. Otočila ve sprše kohoutkem a čekala, až bude voda dostatečně horká a pára naplní celou koupelnu. Přitom se jí pořád honilo hlavou jméno Hope Berensonová, a to i když zavřela oči a nechala vodu téct po obličeji i celém těle.

Měla před sebou dva dny čekání, než dojde k oné schůzce, a byla tak zvědavá, až měla pocit, že to snad nevydrží.

3

Lily seděla v čekárně advokátní kanceláře Williamson, Clark & Duncan s časopisem na klíně a předstírala čtení. Zvedla hlavu, když vešla dovnitř mladá žena, a sledovala ji, jak se zastavila v recepci a tlumeným hlasem se bavila s recepční.

Než se žena otočila, sklopila Lily rychle oči zpátky k časopisu. Nechtěla být přistižená, jak na nově příchozí civí. Bylo to ale podivné. Čekal tam jenom jediný muž, ostatní byly ženy v přibližně stejném věku. Seděly mlčky a vesměs listovaly časopisy.

Lily se podívala na hodinky, zavrtěla se na židli, a právě v tu chvíli upoutal její pozornost čísi hlas.

„Promiňte mi vespolek a omluvte mě, že vás oslovuji všechny najednou jako skupinu, ale mohly by mě následovat Lily, Georgia, Claudia, Ella, Blake a Rose, prosím?“

Lily si vyměnila pohledy s ostatními ženami. Marně si lámala hlavu, o co asi půjde.

„Tušíte, čeho se to týká?“ zašeptala hezké blondýnce, která s ní právě srovnala krok.

Blondýnka zavrtěla hlavou. „Nic mě nenapadá. Zrovna si začínám říkat, proč jsem sem vůbec chodila.“

„Na to, abychom nepřišly, jsme asi příliš zvědavé,“ prohodila jiná žena, a Lily se usmála, když zachytila její pohled. „Možná jsme tady kvůli dědictví miliónů, nebo se nás chystají unést. Ať je to, jak chce, já jsem v hloubi duše přesvědčená, že je to nějaký podvod.“

Lily se rozesmála. Byla si dost jistá, že tady, v právnické firmě s proskleným průčelím s kancelářemi v Paddingtonu, na ně nečeká žádná hrůza, ale rozhodně sdílela jistou nedůvěru ostatních žen.

Když konečně vešly do prostorné zasedací místnosti, byly vyzvány, aby se posadily. V čele dlouhého stolu seděl muž v dokonalém šedém obleku, po jeho levici pak žena ve věku asi pětatřiceti let. I její oblečení působilo velice elegantně. Měla na sobě hedvábnou halenku a černé kalhoty s vysokým pasem, vlasy měla stažené do ohonu, ale i přes svůj nažehlený vzhled působila nervózně a v očích se jí zračil trochu vyděšený výraz.

Lily se posadila a sledovala, jak jim asistentka, která je předtím uvedla dovnitř, rozdává listy papíru. Koláčků a kávy uprostřed stolu se zatím nikdo nedotkl, přestože jim je asistentka nabídla.

„Rád bych vás tu všechny přivítal a poděkoval vám, že jste přišly,“ začal muž v čele stolu, který se postavil a usmál se na přítomné. Šedé vlasy měl o tón světlejší než oblek, a když se k nim obrátil, působil najednou mladším dojmem. „Jak jste si možná už všimly, je vás tu dnes šest, a přestože vím, že je velmi nezvyklé být pozván na skupinové setkání, má v tomto případě smysl mít vás tu všechny pohromadě.“

Lily si ho bedlivě prohlížela. Stále však nebyla o nic moudřejší, co se tu bude dít. Odkašlala si. Měla chuť prostě vstát a odejít, ale zvědavost v ní opět zvítězila.

„Jsem John Williamson a toto je moje klientka, Mia Jonesová. Byl to její nápad, abych vás tu dnes shromáždil. Plní tím přání svojí tety, Hope Berensonové. Tu naše firma též před mnoha lety zastupovala.“

Lily sáhla po listu papíru, který před ní ležel, a jak poslouchala, prsty mimoděk ohýbala růžky.

„Mio, ujala byste se prosím slova a vysvětlila, o co tu běží?“

Žena přikývla a vstala. Bylo na ní vidět, jak je nervózní. Lily se pohodlně opřela, aby se mohla dobře soustředit.

„Já bych vám rovněž ráda poděkovala za to, že jste všechny dnes přišly, a současně se omluvila, že se tak červenám. Nejsem vůbec zvyklá mluvit před tolika lidmi.“ Plaše a trochu vyděšeně se pousmála. „Musím se přiznat, že jsem od rána pěkně nervózní.“

Lily se usmála. Bylo to, jako kdyby najednou všichni kolektivně vydechli. Po tom přiznání zavládla najednou v místnosti mnohem uvolněnější atmosféra.

„Jak jste právě slyšely, moje teta se jmenovala Hope Berensonová a po mnoho let provozovala tady v Londýně takové útočiště, které se jmenovalo Domov Hope a sloužilo svobodným matkám a jejich dětem. Byla vyhlášená svou diskrétností stejně jako vlídností bez ohledu na okolnosti.“ Mia se nervózně zasmála a pohledem přejela místnost. „Jistě jste zvědavé, proč vám to všechno vykládám, ale věřte mi, už brzy to začne dávat smysl.“

Lily se trochu předklonila. Co jen mohla mít její babička společného s tímhle Domovem Hope? Pokud věděla, měla babička jen jedno dítě – Lilyina otce. Bylo snad kdesi ve světě ještě další dítě z doby, kdy byla babička mladší? Nebo to celé sahá ještě dál do minulosti?

„Dům, kde se Domov Hope nacházel, už je celá léta zanedbaný a v hodně špatném stavu a mají ho v nejbližší době zbourat. Bude se tam stavět nový bytový komplex. Vrátila jsem se tam tedy, abych se po domě ještě naposled porozhlédla, než objekt strhnou.“

Lily se podívala po ostatních ženách kolem stolu. Všechny upíraly svůj zrak na Miu, většinou se svraštělým čelem nebo povytaženým obočím, jak se stejně jako ona snažily v duchu přijít na propojení své rodiny s domovem, o němž Mia mluvila.

„Co přesně má ten starý dům společného s námi?“ ozvala se mladá žena s kaštanovými vlasy, která seděla naproti Lily.

„Promiňte. S tím jsem měla začít,“ vyhrkla Mia. Bylo jí očividně trapně. Vstala ze židle a přešla přes zasedací místnost. „Moje teta tam měla velikánskou kancelář, kde uchovávala veškeré záznamy a jiné důležité věci, a já si vzpomněla, jak moje maminka milovala koberec právě v této místnosti. Tak jsem se rozhodla ho srolovat a zvážit, jestli bych ho nemohla někde využít, místo aby se vyhodil. Jakmile jsem ho nadzvedla, uviděla jsem něco mezi dvěma palubkami. A jak už jsem prostě taková, no, musela jsem se tam vrátit s nějakým páčidlem, abych se podívala, co to tam je.“

Lily se zachvěla a polkla v očekávání, že uslyší celý příběh. Sledovala, jak Mia vzala vzadu v místnosti ze stolu malou krabičku.

„Když jsem nadzvedla první prkno, uviděla jsem dvě zaprášené krabičky, a když jsem zvedla druhé, bylo jich tam víc, všechny hezky vyrovnané v řadě a u každé byla rukou napsaná cedulka. Netušila jsem, co jsem to objevila, ale jakmile jsem zjistila, že na každé krabičce je jméno, okamžitě jsem pochopila, že není na mně, abych je zotevírala, bez ohledu na to, jak moc jsem chtěla vědět, co je uvnitř.“ Usmála se, zvedla hlavu a zadívala se na každou z žen, než pokračovala. „Přinesla jsem dnes ty krabičky s sebou, abych vám je ukázala. Nemůžu uvěřit, že vás všechny svedla dohromady má zvědavost.“

Mia opatrně kladla na stůl jednu krabičku za druhou a Lily natáhla krk, aby dobře viděla. A taky to uviděla na vlastní oči: Patricia Rhodesová. Zvedla k Mie nevěřícně oči. Slova se ale znovu ujal advokát. Proč je na jedné z těch krabiček jméno mé babičky?

„Když Mia krabičky našla, přinesla mi je a prošli jsme spolu všechny záznamy v kanceláři její tety. Veškerá dokumentace byla vedená velmi pečlivě, a přestože by tyto záznamy měly zůstat soukromé, rozhodli jsme se v tomto případě pátrat po jménech na krabičkách, abychom zjistili, zda je dokážeme spojit s jejich právoplatnými majiteli. Cítil jsem povinnost udělat, co jsem mohl.“

„A otevřeli jste některou z nich?“ zeptala se Lily s očima upřenýma na Miu.

„Ne.“ Mia poklesla hlasem, najednou byl tišší než předtím. „Právě proto jsem vás všechny požádala, abyste se dnes dostavily a samy se mohly rozhodnout, zda je tady otevřete, nebo ne.“ Oči se jí zalily slzami a Lily sledovala, jak si je chvatně utřela.

„Teta je ukrývala tak dlouho proto, že pro ni musely být mimořádně důležité. Nechápu ale, proč nikdy za svého života nepropojila krabičky s jejich právoplatnými majitelkami. Vnímám to tak, že je mojí povinností se o to alespoň pokusit. A teď je na každé z vás, jestli zůstane krabička zapečetěná, nebo ne.“

Lily měla najednou téměř nepřekonatelné nutkání vstát a Miu obejmout. Jak se na ni však dívala, všimla si, že se narovnala v zádech a nervozita zmizela.

„Nevíme však,“ promluvil opět advokát, položil ruce na stůl a pomalu se zvedl ze židle, „zda existovaly ještě jiné krabičky, k jejichž předání během let došlo. Zda se Hope nerozhodla neodevzdat právě těchto sedm z nějakého důvodu. Nebo si je nikdo nevyzvedl?“

„Nebo jestli se rozhodla, a opět pro to jistě měla důvod, že bude lepší, když zůstanou v úkrytu,“ dokončila za něj Mia. „V takovém případě jsem možná objevila něco, co mělo zůstat skryté.“

Advokát si odkašlal. „Ano. Ale ať už byl důvod jakýkoliv, je mou povinností krabičky předat jejich právoplatným majitelům nebo, a to je právě tento případ, v rámci dědictví pozůstalým po právoplatných majitelkách.“

„A vy vůbec netušíte, co je uvnitř? Ani u jedné z nich?“ zeptala se jedna z žen v zasedací místnosti.

„Ne, netušíme,“ odpověděla jí Mia.

„Hmm, no, zní to sice moc zajímavě, ale já se musím vrátit do práce,“ prohlásila krásná tmavovlasá žena, která seděla sama stranou od všech ostatních. „Můžete mi prosím předat krabičku s cedulkou Cara Montana, abych mohla odejít?“

Lily byla překvapená, jak to tu ženu očividně nijak zvlášť nezajímá. Sama už se nemohla dočkat, až otevře babiččinu krabičku a zjistí, co v ní je.

„Děkuji, že jste přišla,“ otočil se k ní právník. „Pokud byste měla nějaké dotazy, neváhejte se na mě prosím obrátit.“

Žena sice přikývla, ale podle toho, jak se tvářila, Lily pochybovala, že by měla v úmyslu zůstat s advokátní kanceláří v kontaktu. Nikdo jiný se nepohnul, když žena podepsala list papíru, ukázala svůj doklad totožnosti s fotografií, hodila malou krabičku do veliké kabely a dlouhými kroky vyšla ze zasedací místnosti. Lily si všimla, že se jmenuje Georgia.

Advokát si znovu odkašlal. „Byly byste tak laskavé, a jedna po druhé nahlásily své jméno a podepsaly dokument, který máte před sebou? Budu vám krabičky postupně podávat. Ocením, když ostatní zůstanou na svých místech.“

Lily zůstala sedět, přejela dokument očima a usmála se na Miu, která jí podala pero. „Děkuji vám.“ Podepsala se a zvedla hlavu. „Je to celé tak záhadné, že?“

Mia se usmála a Lily si všimla, jak je hezká a jak jí zjihl výraz. Bylo to, jako kdyby její rysy držela pohromadě jakási maska, která měla předstírat sebevědomí, když se k nim žena ke všem obracela.

„Vím, že je to podivné, celá tahle situace, ale když jsem viděla, s jakou péčí teta označila každou tu krabičku, cítila jsem jako svou povinnost najít jejich právoplatné majitele. Nedokázala bych obstát sama před sebou, kdyby krabičky zůstaly v domě při demolici.“

Lily chápavě přikývla. „Je to taková škoda, že byly schované tolik let.“

Mia si od Lily vzala její dokumenty a podala je advokátovi. Potom jí předala malou krabičku. Byla vyrobená ze dřeva a pevně ovázaná šňůrkou, na které visela cedulka z tvrdého papíru se jménem, podle níž bylo zřejmé, kdo má krabičku obdržet. Lily přejela očima jméno své babičky. Písmena byla napojená jedno na druhé dokonalým rukopisem, ostatně jako na všech ostatních krabičkách. Všechny evidentně popisovala tatáž osoba.

Lily měla nutkání zatáhnout za šňůrku a rozvázat ji hned na místě. Místo toho pouze přejela palcem po povrchu krabičky, popustila uzdu své fantazii a představovala si, co asi uvnitř bude.

„Dál už nemám o čem s vámi hovořit, takže pokud nemáte vy nějaké dotazy…“ Právník se odmlčel.

Lily zavrtěla hlavou, konečně zvedla oči a opět se pohledem setkala s Miou. Bylo v ní něco, co na Lily zapůsobilo, možná jakási jistá osamělost. Lily se najednou přistihla, že se k ní bezděky naklání.

„Nejradši bych tu svou otevřela hned,“ přiznala. „Odolávat překvapení mi nikdy moc nešlo.“

„Než ji otevřete, dobře si rozmyslete, zda skutečně chcete odhalit minulost. Jakmile se to dozvíte, může to leccos změnit, třeba poměry ve vaší rodině. Nebo vás u babičky překvapí něco, co jste o ní netušila. Některá tajemství by měla zůstat neprozrazená. Z toho jsem právě měla strach, když jsem vás hledala.“

Lily přikývla. „Chápu. Mám-li být upřímná, je to trochu šok, dozvědět se, že právě moje babička je s tímhle vším nějak propojená.“

Mia přikývla. „Věřte mi, že to opravdu dobře chápu. Až do nedávna jsem o tom skoro nic nevěděla, ale má teta si vedla deník a já ho našla schovaný u těch krabiček. Už ho několik týdnů pročítám. Tím domovem prošly spousty žen. Některé se chtěly svých novorozeňátek zbavit, jiným to zlomilo srdce, když musely své dítě dát pryč.“ Mia se odmlčela.

„Ale když tam tolik mladých žen porodilo své děti, nemělo by těch krabiček být víc?“ ozvala se Lily.

„Snad ano,“ přikývla Mia. „Ale možná ty ostatní krabičky už někdo vyzvedl. Možná vaše babičky patří k těm, které si sem pro odpověď nikdy nepřišly. Nehledaly ji.“

„Jé, a tuhle tady někdo zapomněl?“ podivila se Lily a ukázala na krabičku, která na stole zůstala. Tu svou už si uložila do kabelky.

„Ne, pro tuto sedmou si nikdo nepřišel,“ potvrdila Mia. „Upřímně, vlastně ani nevím, proč jsem ji sem taky přinesla. Nemohli jsme najít žádné kontaktní údaje, ale nepřišlo mi správné ji ve skrýši v domě nechat.“

Lily se na krabičku upřeně dívala, četla si neznámé jméno na cedulce a v duchu si říkala, komu asi mohla patřit. To, že si všechny krabičky přišel někdo vyzvednout, bylo už samo o sobě neuvěřitelné. Pak ji ale napadlo, jestlipak jsou ostatní ženy taky tak zvědavé jako ona.

„Ještě jednou moc děkuju, že jste to pro nás udělali,“ poděkovala Lily.

„Doufám, že krabičky neodhalí až příliš mnoho překvapení,“ poznamenala Mia a zamávala jí.

Lily udělala totéž a s úsměvem vyšla ze zasedací místnosti společně s jinou ženou. Před několika hodinami se Lily stýskalo po zemi, která ve skutečnosti nebyla jejím domovem, postrádala lidi, s nimiž prožila poslední čtyři roky, a tak napůl měla chuť sednout do letadla a odletět zpátky. Nyní najednou cítila, že Londýn je přesně tím místem, kde by teď měla být. Kdyby se nevrátila domů, nikdy by nedostala tu podivnou malou krabičku s babiččiným jménem.

Až dosud na osud nevěřila, ale teď si říkala, že na tom přece jenom možná něco je.

4

ITÁLIE, 1937

Na okamžik, kdy ho spatřila poprvé, nikdy nezapomene.

Estée stála na jevišti a srdce jí bušilo tak prudce, až měla strach, že jí snad vyskočí z hrudi. Dívala se do obecenstva, které tleskalo a usmívalo se. Estée se hluboce uklonila, udělala pukrle, znovu se vyhoupla na vysoké špičky a pomalu odcupitala z jeviště. Záda držela dokonale narovnaná, ruce rozpažené a pod úsměvem zatínala zuby, jak ji záda, paže i nohy bolely.

„Dobrá práce,“ mumlala pak matka, když se Estée objevila, rozpřáhla paže a dceru objala, dramaticky ji líbala na obě tváře, stále na očích shromážděného davu. „Zbožňují tě.“

Estée věděla, co to znamená. Matka chtěla, aby ji viděli všichni, tedy všichni, kteří něco znamenají. A dnes šlo především o to ukázat všem zámožným rodinám v Piemontu i dalekém okolí, jak talentovaná dívka se nachází v jejich středu. Už předtím rovněž viděla, jak někdo vtiskl matce do ruky peníze, takže pochopila, že rodině za její vystoupení zaplatili. A matčiny náklonnosti se dočkala pouze proto, že byly obě stále ještě publiku na očích. Estée se snažila nedržet své tělo tak strnule, předstírat, že je normální, když je matka vůči ní tak vřelá.

Tanec zbožňovala. Matka jí často vyprávěla příběh o malé holčičce, která začala tančit dříve, než uměla chodit, i když věděla, že příběh je hodně přikrášlený. Pravda však byla taková, že tančila opravdu odmalička, a když začala chodit na hodiny baletu, netrvalo dlouho odhalit její talent.

Rodiny začaly vstávat a matka se se všemi přítomnými zdravila. Estée se postavila stranou, držení těla naprosto bezchybné, prsty na rukou rozvlnila v dokonalé vlnovce. Na tváři vykouzlila strnulý úsměv a hlavu trochu sklonila, aby působila skromně, pro případ, že udělala něco špatně a později ji za to pokárají.

Měla být tou, která změní osud rodiny. Tíha tohoto závazku spočívala na jejích bedrech a někdy se jí z toho zvedal žaludek. Bolesti byly často stejně pronikavé jako ty, které cítila v žaludku v noci, kdy se její tělo zoufale dožadovalo většího množství jídla. Trénovala celý den, a přitom jí dávali jen pouhá sousta potravy ve srovnání s tím, co dostávali její sourozenci.

Ty musíš být štíhlounká, jako malý ptáček, Estée. Nikdo by přece nechtěl koukat na tlustou tanečnici, že ne?

Sjela si očima na nohy. Dobře věděla, co už se matka natrápila kvůli každému centimetru, o který ztloustla, přestože jí bylo sotva dvanáct. Lýtkové svaly byly měsíc po měsíci čím dál mohutnější. Byl to výsledek neustálého tančení a její učitel tance ji nabádal, aby na to byla hrdá. Někdy si ale Estée říkala, jestli si matka neplete svaly s tukem. Čím víc hodin denně tančila, tím byly její svaly vypracovanější. A tím méně jídla mám dovoleno.

Pak k ní najednou přistoupil chlapec, který až dosud stál kousek dál od svých rodičů a sourozenců, a když zachytil její pohled, Estée úplně zapomněla na svůj žaludek. Ten kluk měl bystré oči a jeho úsměv se něčím odlišoval. Zatímco všichni ostatní vypadali, jako by se k úsměvu nutili jen ze zdvořilosti, jemu úsměv rozzářil celou tvář. Zazubil se na Estée a ona se přistihla, že se na něj taky usmívá. A jak se na ni díval, najednou byl její dokonale předstíraný klid ten tam.

Jeho rodina si povídala s lidmi okolo a její matka byla pohroužená do konverzace s nějakou ženou. Estée toho tedy využila, posunula se k chlapci, a přitom si v duchu říkala, kdo to asi je. Do školy už nechodila a v Piemontu nežili moc dlouho. Teprve nedávno se přistěhovali kvůli otcově práci, neznala tedy žádné místní děti. Ne že by jí matka dovolila se s nimi stýkat. Estée nesměla dělat nic, co by ji rozptylovalo a odvádělo od baletu.

Když na ni chlapec mrkl a pokývnutím hlavy naznačil, aby šla za ním, zjistila Estée, že nedokáže odolat. Sledovala jeho tmavou hlavu, jak mizí v davu. Kam šel? A proč chtěl, aby ho následovala?

Dívka se znovu podívala na matku. Ta byla stále natolik zaujatá hovorem, že Estée pochybovala, že by si vůbec všimla, kdyby její malá balerína odešla. Pomalu tedy vykročila. Šla davem diváků a na všechny, které míjela, se zdvořile usmívala. A čím víc kroků ušla, tím si připadala statečnější, až se jí nakonec skutečně podařilo zmizet. Vyšla ven a okamžitě se zachvěla zimou. Chladný podzimní vzduch ji pošimral na holých zádech. Rozhlédla se po chlapci, jehož nedokázala ignorovat.

Tamhle je.

Než k němu přistoupila, ještě se ohlédla přes rameno. Tak napůl čekala, že si matka všimla, že tam není, a už se pro ni vydala. Nikdo však za ní nestál. Polkla a znovu zvažovala své rozhodnutí za neznámým jít. Uměla si představit, co by se asi povídalo, kdyby ji viděli samotnou s chlapcem. Někdy se stále ještě cítila jako malá holka. Věděla ale, jak vypadá. Na hranici ženství. Kamkoliv šla, muži se za ní otáčeli. To ovšem znamenalo, že by neměla být s nikým sama, ani s mužem, ani s chlapcem. A přesto teď k němu kráčela.

„Ahoj,“ zavolal na ni. Seděl na trávě a házel kamínky do malého rybníčku.

„Ahoj,“ odpověděla a opatrně si klekla. Nechtěla sedět moc blízko něj a zoufale se snažila zachovat si v trikotu a tylové sukýnce cudný vzhled.

Chvíli seděli mlčky a Estée se dívala, jak chlapec nepřítomně trhá mezi prsty stébla trávy. Pak vyndal něco z kapsy. Estée se zájmem sledovala, jak vytáhl cigaretu, vložil si ji mezi rty, škrtl sirkou, zapálil si a zhluboka potáhl. Trochu se rozkašlal, oba se tomu zasmáli, a nabídl cigaretu i jí. Chvíli působil tak dospěle, ale teď Estée viděla, že je to ještě kluk, který předstírá, že je starší. Stejně jako ona byla ještě holka a předstírala, že už je dospělá žena. Věděla, že chlapec se na ni snaží udělat dojem, a napadlo ji, jestli ty cigarety ukradl otci.

Zaváhala a sevřela prsty, jak bojovala sama se sebou. Jen si vezmi.

V hlavě slyšela hlas své matky, věděla, že by to neměla dělat, ale na tom chlapci bylo něco zvláštního a Estée už byla unavená z toho, jak vždy poslechla, co jí poručila matka. Chlapec se na ni usmíval, ale najednou jako by se proměnil. Estée byla zvyklá na muže, že si šeptají a strkají do sebe, cítila se nepříjemně, když ji chválili a měli neslušné narážky. A věděla, že všichni hoši machrují a neustále mluví, jako by snad milovali zvuk svého hlasu. On ale ne. Bylo na něm opravdu něco zvláštního, klid a mlčenlivost, které ji přitahovaly.

Natáhla ruku, chlapec si poposedl trochu blíž a opatrně jí cigaretu podal. Jejich prsty se přitom dotkly a Estée se cigaretu pokusila držet jako on. Viděla přece v kině kouřit filmové hvězdy, které při tom dokázaly vypadat velice elegantně. Bohaté ženy, které chodily s přáteli na baletní představení a večírky, používaly luxusní cigaretové špičky, s nimiž při kouření vypadaly ještě úchvatněji. Pokusila se tedy působit dospěle a tvářit se jako ony. Až na to, že její první potáhnutí dopadlo tak, že se jí kouř usadil v hrdle, výsledkem čehož byl záchvat kašle – žádný úchvatný vzhled, jehož se snažila docílit.

Chlapec se usmál, ale nahlas se její naivitě nechechtal. Místo toho si přisedl blíž, sundal si bundu a přehodil ji Estée přes ramena. Taky ji několikrát plácl do zad, když se moc dusila. Estée se do bundy zachumlala, vděčná, že ji ledový vítr přestal štípat na holé kůži. Současně ji zaskočilo, s jakou nenuceností se k ní chlapec naklonil a dotkl se jí.

„Proč to všichni tak milují?“ divila se. Cigaretu mu vrátila. „Vždyť je to strašné.“

Kluk pokrčil rameny, znovu potáhl z cigarety a vyfoukl kouř. „Pro začátek stačí, když potáhneš vždycky jen trochu. To si zvykneš.“

Estée si ale nebyla úplně jistá, jestli má kouření opravdu rád, nebo je to spíš něco, co dělá jenom ze setrvačnosti. Protože jakmile mu dala najevo, že jí se to nelíbí, zahodil cigaretu a zašlápl ji botou. Ale možná byl prostě jen zdvořilý. Ať tak či onak, bylo po cigaretě.

„Jsem Felix,“ představil se a podal jí ruku.

„Estée,“ odpověděla a zlehka mu dlaní potřásla.

Oba se naráz rozesmáli poněkud trapné situaci, nechali ruce klesnout a zadívali se na rybníček. Kdyby byli dospělí, nejspíš by se políbili na tváře, ale ti dva se právě nacházeli kdesi mezi, a vypadalo to, že ani jeden není dvakrát zběhlý v předstírání.

„A tančení tě baví?“ zeptal se, uhnul trochu pohledem a plaše se usmál.

„Tančení miluju,“ prohlásila Estée. Věděla ale, že její odpověď je sice hluboká pravda, ale současně i lež. Kdysi tanec skutečně milovala, ale nebyla si úplně jistá, jestli ho stejně miluje i teď.

„Tak proč ses teda předtím tvářila tak smutně?“

Neovládla se. Obočí jí překvapeně vyletělo vzhůru. „Kdy? Nebyla jsem smutná.“

„Myslím, že jen umíš dobře předstírat, že jsi šťastná,“ prohlásil Felix. „Usmívala ses, ale tvoje oči byly smutné.“

Estée si přitom neustále vtloukala do hlavy, že musí změnit svůj vzhled, to, jak se tváří, jak mrká. Musela vypadat šťastná celou dobu, ne pouze při tanci, ale i pak, když se setkávala s lidmi. Už si zase zadírala nehty do dlaní, začínal v ní narůstat vztek. Když si toho všiml ten kluk, jak si pak může myslet, že obalamutí ostatní?

Pokud nebudu dokonalá, nikdy toho nedosáhnu. Není čas na kouření cigaret a žvanění s klukama. Co tady vůbec dělám?

„Proč to děláš?“ nechápal její chování Felix. Vzal ji opatrně za ruku, kterou zatínala v pěst tak moc, že ji stálo veškerou sílu vůle, aby se nerozplakala. „Proč si chceš dobrovolně působit bolest?“

Ruku mu vytrhla, cítila se trapně, že ji takhle přistihl. „Nic nedělám.“

Prudce shodila ze zad jeho bundu, ale Felix ji zachytil, než stačila dopadnout na trávu. Měla zůstat uvnitř – co si proboha myslela?

„Vůbec bych tu neměla být,“ prohlásila, prsty nervózně kroutila okraje růžové baletní sukénky, a přitom si ho měřila pohledem.

„Ty se jako vůbec nesmíš trochu pobavit?“ zajímal se Felix. Bundu si neoblékl, držel ji přes ruku, jako kdyby čekal, že ji Estée bude chtít zpátky.

„Ne,“ připustila a tentokrát nedokázala zamaskovat smutek v očích, bez ohledu na to, jak moc se o to snažila. „Zábavu mi nedovolí nikdy. Dovolí mi jen tančit.“

„Pověz mi, kde bydlíš,“ obrátil se na ni. „Někdy se mi podaří se v noci vykrást ven a potom běžím k řece. Kdybys chtěla, můžeš jít se mnou.“

Estée zavrtěla hlavou. Nehodlala nějakému klukovi dát svou adresu. Věděla moc dobře, že se nehodí se v noci s kýmkoliv někam plížit. A už vůbec ne s někým, komu je… kolik? Třináct? Možná čtrnáct? To by nebylo správné. Kdyby je někdo viděl, navždycky by to pošramotilo její pověst. A Felix by to měl přece taky vědět. „Už musím jít,“ prohlásila, přestože by s ním nesmírně ráda zůstala. Moc dobře věděla, proč by měla jít, ale její druhé já se ji snažilo přesvědčit, aby se ještě chvilku zdržela.

Felix vstal a zlehka jí opět přehodil přes ramena svoji bundu. „Kdyby sis to rozmyslela, přijď a najdi si mě,“ lákal ji. „Se mnou budeš v bezpečí, to ti slibuju. Někdy chodím ven v noci sám, někdy s kamarády.“

Estée se mu zadívala do očí. Byly tak vřelé, tak hluboké, tak upřímné. Okamžitě poznala, že mluví pravdu. Z jeho očí nevyzařovalo nic nekalého. Estée si uvědomila, že ji přitahuje takovým způsobem, jaký dosud nezažila. Celý její dosavadní život bylo jen tančení, a to až do té míry, že nakonec zůstala sama. Buď byla ve škole nebo tančila, nebyl čas na kamarádky ani chlapce. Kdysi tančívala, protože tanec milovala, ty doby ale byly dávno pryč. A teď jí vzali dokonce i školu.

Felix k ní přistoupil blíž a najednou se mezi nimi něco změnilo. Viděla, jak sjel pohledem k jejím rtům, jak se vzápětí jeho oči vrátily k jejím, jako by se chtěl ujistit, jestli je to tak v pořádku. Když oči znovu sklopil, chytla ho za košili, sevřela v ruce zmačkanou látku, jemně si ho přitáhla k sobě a přitiskla svoje rty na jeho. Takhle si představovala, že by to asi udělalo její dospělé já. Narazili do sebe zuby, až to cvaklo, jejich ústa se v rozpacích pohybovala všelijak, ale vteřinu, pouhou jednu jedinou úchvatnou vteřinu se jejich rty společně oddálily a pohnuly přesně ve stejný okamžik. Estée poprvé v životě pocítila, jak jí tělem projel slastný pocit očekávání z něčeho jiného než z tance.

„Estée!“ ozvalo se z dálky volání.

„Už musím jít,“ zašeptala, rychle odstoupila od Felixe, celého rudého, a usmála se na něj.

„Stačí, když hodíš kamínek,“ mumlal, když už od něj couvala. „Kdybys mě ještě někdy chtěla vidět, prostě mi hoď kamínek na okno. Náš dům je to velké sídlo s terakotovou střechou na konci města. Ložnici mám nahoře, nejbližší okno u broskvoně.“

Estée ten dům znala. Cestou do tanečních hodin kolem něj šla nespočetněkrát. Byl to snad největší dům v celém okolí, nedal se přehlédnout. Ale bez ohledu na to, jak moc Felixe toužila znovu políbit, nehodlala nic slibovat.

Otočila se, usmála se na něj, jeho bundu si přitáhla víc k tělu a rozeběhla se hledat matku. Měla mu bundu vrátit, ale řekla si, že když si ji nechá, bude mít důvod ho později vyhledat.

„Estée!“ zavolal za ní ještě.

Otočila se a jejich pohledy se setkaly.

„Doufám, že tě zase uvidím tančit.“

Estée se znovu usmála, krátce mu zamávala, otočila se a spěchala pryč, opatrně, aby neuklouzla a nevyvrkla si kotník.

A přestože měla v hlavě pěkný zmatek, jedna věc byla jasná jako facka. Už teď věděla, že skoro určitě půjde hodit ten kamínek na Felixovo okno. Jenom musela nejdřív vymyslet, jak se tajně vykrást z pokojíku.

„Estée!“

„Už běžím, mami,“ zavolala.

Když matku našla, sotva popadala dech.

„Co se děje?“ obořila se na ni matka, jakmile se před ní dcera zastavila a sklonila hlavu. Doufala, že jí tak matka neuvidí do obličeje. Skoro jistě očekávala, že pouhým pohledem okamžitě odhalí, že Estée někdo líbal, že jsou její rty trochu opuchlé a tváře zčervenalé.

Matka ji drsně popadla za bradu a otočila hlavou ze strany na stranu. Pak přimhouřila oči. „Jsi celá rudá. Je ti špatně?“ Položila Estée ruku na čelo. „Jsi úplně rozpálená. Kdes byla? Nemohla jsem tě nikde najít.“

V tu chvíli si Estée vzpomněla na Felixovu bundu a cítila, jak jí do krku vhrkly žaludeční šťávy. Upřeně se na matku zadívala. Měla si bundu sundat z ramen, než vešla dovnitř. Bylo jí jasné, že si jí matka všimne.

„Čí je to?“ dožadovala se matka odpovědi a nehtem rýpla do látky bundy na rameni.

Estée si majetnicky přitáhla bundu víc k tělu. „Vyšla jsem si trochu na čerstvý vzduch, nebylo mi dobře a jeden moc milý chlapec mi půjčil bundu. Všiml si, že je mi zima.“

Matka pohoršeně mlaskla. Estée znala ten zvuk velmi dobře. „Jaký chlapec?“

„Jmenuje se Felix,“ odpověděla. Nechtěla matce lhát.

„Felix Barbieri?“ ujišťovala se matka.

Estée pokrčila rameny. Překvapilo ji, že matka ví, o koho jde. Vzápětí ji matka za její nestydatost prudce pleskla přes ruku. Zásadně netolerovala chování, které by nebylo projevem maximální úcty. Dívku kůže na ruce pálila, ale i přesto držela hlavu odbojně vztyčenou. Nehodlala na sobě dát znát, jak moc ji to zabolelo.

„To jsi s ním byla sama?“

Estée jen sklopila zrak a mlčky přikývla. Věděla, že nemá smysl se matce vzpírat. Kdyby i dál držela bradu vystrčenou, vykoledovala by si facku.

„Máš vůbec představu, co by si o nás řekli lidi, kdyby tě viděli s chlapcem bez gardedámy?“ syčela matka. „Hoši chtějí po děvčatech vždycky jenom to jedno, Estée. Slyšíš mě? Jakou si myslíš, že bys před sebou měla budoucnost, kdyby se o tobě vykládalo, že ta hezká malá baletka se tahá s klukama? Že se řítíš z kopce?“

Estée polkla a začala se jí chvět ramena, ruce i kolena.

„Chápeš, co se ti snažím říct?“

„Ano, mamma,“ přikývla. Matka jí bundu strhla z ramen a Estée, jak jí ofoukl studený vzduch holá ramena, se okamžitě roztřásla zimou. Neměla tušení, co by po ní hoši asi tak mohli chtít, ale pokud to byl polibek, mohla za to ona, ne Felix.

„Až všichni odejdou, chci tě tady mít zpátky, a budeš trénovat. Chci, aby byl tvůj pohyb do rytmu s hudbou naprosto dokonalý.“ Matka si povzdechla. „Dneska to mohlo být lepší, Estée. Vždycky to může být ještě lepší.“

Estée tančila dokonale. Znala daný výstup jako svoje boty. Mohla tančit i ve snu a taky často tančila. Ale matce to nikdy nebylo dost dobré.

„Ano, mamma,“ hlesla. Dobře věděla, že hádat se o svém vystoupení nemá smysl. Bylo jednodušší dělat přesně to, co se po ní chtělo.

Když se k ní ale matka otočila zády a vydala se pryč, rychle vyběhla a znovu si vzala Felixovu bundu, složila ji a spěchala ke své tašce. Zvedla bundu k nosu, přivoněla a odměnou jí byl čerstvý cigaretový pach a potom ještě něco, možná mýdlo, co používal, citrusové a svěží. Stejná vůně, kterou jsem ucítila, když jsem si ho přitáhla k sobě.

Nacpala bundu do tašky, tu pak zavřela na zip a vydala se na pódium, aby opět začala tančit. Jen tu tentokrát nebyl nikdo, kdo by se na ni díval.

Table of Contents

PROLOG

1

2

3

4