JUST THE WAY YOU ARE

Copyright © Beth Moran, 2022

All rights reserved.

This translation of Just the Way You Are is published by arrangement
with Beth Moran.

Translation © Jana Rajnyšová, 2023

ISBN 978-80-249-5300-7

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKA AUTORKY

Tahle kniha je věnována Free Range Chicks,
zvláště pak Jo Pestellové, Pearl Mosesové
a Vicky Warnesové.

1

Vrátit se na den svatého Valentýna po náročném dni domů a najít tam kytici květin, krabičku čokoládových bonbónů a dům provoněný lákavou vůní domácího kari je milé překvapení.

Ovšem pro mě, když jsem momentálně single a žiju s mámou, to bohužel nebylo až tak milé, a dokonce ani ne moc překvapivé.

„Překvapení!“ zavolala máma a odšpuntovala láhev prosecca, jakmile jsem se vyzula z promáčených tenisek, oklepala si z vlasů dešťové kapky a našla ji stát u jídelního stolu prostřeného pro dva.

„Co to má být?“ zeptala jsem se a snažila se, aby můj hlas zněl spíš vlídně než naprosto zděšeně.

„No, nestrávíme přece dnešní večer tím, že tu budeme sedět a litovat se, ne?“ rozplývala se. „My holky Tennysonovy si dáme naše oblíbené kuře balti se vším, co k němu patří. Kdo by potřeboval chlapy?“

Ačkoli s tím musím souhlasit – kdybych potřebovala chlapa, měla bych docela problém, protože jsem už léta žádného neměla – zrovna na tenhle večer jsem si s jedním mužem domluvila večeři. V indické restauraci.

Sakra.

Moje první rande po tolika letech a já ho budu muset zrušit.

Mámin úsměv se během mého dvouvteřinového zaváhání začal křivit, zatímco jsem se snažila vymyslet vhodnou odpověď.

„Páni, vypadá to báječně. Ty květiny jsou nádherné. Moc ti děkuju, mami.“

Spokojeně si stáhla ručně pletený svetr – světle šedý, s malými srdíčky ve všech odstínech růžové – dolů přes kalhoty s puky, které byly in někdy před deseti lety, ale teď působily vybledle a obnošeně. Vyfoukala si prošedivělé vlasy, střižené na mikádo, a dokonce si namalovala pusu rtěnkou, aby rozjasnila ostré rysy své tváře.

Srdce se mi sevřelo.

„Jestli to nevadí, nejdřív bych se rychle převlékla.“ Pracovala jsem dnes pro charitativní organizaci ReadUp, co se stará o gramotnost dospělých, a celý den strávila v ušmudlané komunitní místnosti na druhém konci Nottinghamu. Byla jsem si naprosto jistá, že mě smrad zatuchlého potu pronásledoval až domů.

„Prosím.“ Máma mi podala skleničku prosecca. „Nemusíš spěchat. Nikam se nechystám!“

• • •

Hned jak jsem se dostala nahoru, svlékla jsem se, natáhla si župan a napsala Steph, která je moje nejlepší kamarádka už osmnáct let.

POMOC!!! Máma uvařila večeři a koupila kytky
a čokoládu! Co mám říct Markovi?

Stephina odpověď přišla pomalu dřív, než jsem vůbec stiskla tlačítko Odeslat.

Řekni mu, že se těšíš na to, až se uvidíte,
JAK JSTE SI UŽ MINULÝ TÝDEN NAPLÁNOVALI.

Celá roztřesená jsem se nadechla. Mark byl manažer v jedné z knihoven, kde jsem se setkávala s klienty. Vedli jsme spolu lehce trapné rozhovory už pár měsíců. Většinou o knihách, postupně jsme se dostali k počasí, místním novinkám, a nakonec i k tématu restaurací – což byl jeho poněkud krkolomný oslí můstek k pozvání na rande. Byl milý, i když trochu moc snaživý, a měl krásné hnědé oči. Kdybych se soustředila jen na horní část jeho obličeje a vynechala to, jak si neustále okusuje rty, možná bych mohla dojít i k tomu, že je svým způsobem přitažlivý.

Tohle mělo být moje první rande skoro po dvou letech. I kdyby se nakonec ukázalo, že Mark není „ten pravý“, zoufale jsem potřebovala praxi.

A taky jsem zoufale potřebovala nějaký společenský život, který by se netočil jen kolem mé třiašedesátileté matky a čerstvě provdané kamarádky.

Jenže nemůžu odejít.

Nemůžu tam jít!

Odepsala jsem Steph, i když jsem si přála, aby mě k tomu donutila. Okamžitě mě zavalila vlna odpovědí.

Ne! NE NE NE! MUSÍŠ TAM JÍT!!!

Nesmíš jí dovolit, aby to udělala znova!

Vyloženě tě o to prosím.

Drew tě o to prosí.

Řekni jí pravdu, vypni telefon a JDI SI TO UŽÍT.

Úzkostně jsem se nadechla.

Měla jsem jí říct, že mám nějaké plány.

Další odpověď přišla ve zlomku vteřiny.

Zapomněla jsi na trik s bolestí zubů?

Na ten bych nezapomněla nikdy.

Ollie, přece mu nedáš košem zrovna na Valentýna! Zakazuju ti to zrušit!

V rychlosti jsem se osprchovala a snažila se zadržet slzy, které se ve mně, mám-li být upřímná, hromadily už pár let. Zatímco jsem se chystala, Steph mě dál bombardovala zprávami. Neobtěžovala jsem se namítat, že se mi Mark vlastně tak moc nelíbí. Že by bylo neslušné a kruté nechat mámu, která se s osamělostí potýká už dvacet let, samotnou na Valentýna. Že si to rande stejně neužiju, protože se budu stresovat máminými úzkostnými zprávami, co se mi budou v mobilu množit jako zmutované bakterie.

Ale pak mi její poslední zpráva zasadila ránu přímo na solar:

Ještě chvíli se tomu poddávej a Seznam snů
můžeš rovnou zahodit.

Oblékla jsem si volné černé kalhoty a bleděmodrý top s výstřihem, měděné vlasy natočila do splývavých vln, šedé oči si orámovala očními linkami, nadechla se jako potápěč před hlubokým ponorem, popadla boty na vysokém podpatku a připravila se na střet.

• • •

Máma byla nachystaná a čekala na moje kroky na schodišti. Sotva jsem vešla do jídelny, přispěchala se dvěma naloženými talíři. Na stole už ležely tácy se samosami a bhádží.

„Teda, vypadáš báječně! Je skoro škoda, že dnes večer nemáš rande.“

„No, vlastně mám, mami.“ Abych se vyhnula tomu, že vycouvám hned, jakmile ji uvidím, napsala jsem Markovi zprávu, že mám nějaký akutní problém v rodině a přijdu o půl hodiny později, ale rozhodně dorazím.

„Cože?“ zatvářila se máma zmateně. „O čem to mluvíš?“

„Kamarád z práce mě pozval na skleničku. Nejdřív se s tebou najím a pak vyrazím.“ Nebyla to tak docela pravda a moje lež bude znamenat dvě jídla za jeden večer, ale tohle bylo to nejmenší, co mě v tu chvíli trápilo.

„Chystáš se mě opustit. Nechat mě tu samotnou. Po tom všem, co jsem pro tebe udělala?“ Úsměv jí zmizel ze rtů a na tváři jí naskočily temně rudé skvrny.

„Ne, řekla jsem, že se s tebou navečeřím a potom si odskočím. Kdyby ses mě nejdřív zeptala, řekla bych ti, že mám na dnešek nějaké plány.“

„Kdybych se nejdřív zeptala?“ Přitiskla si na hruď roztřesenou ruku. „Nikdy by mě nenapadlo, že bys mi o tom neřekla, kdybys měla rande. Ani jsem nevěděla, že máš o někoho zájem.“

„Dohodli jsme se na poslední chvíli.“ Štvalo mě, že se mi zachvěl hlas. Kdybych jí řekla, že mám nějaké plány, měla by jen víc času vymyslet si důvod, proč je musím zrušit. Před dvěma lety, v den, kdy jsem měla odjet na víkend se Steph, ji začaly strašlivě bolet zuby. Než jsem ji odvezla k zubaři, který konstatoval, že to není nic, co by nemohlo počkat do pondělí, letadlo do Amsterdamu odletělo bez nás.

„No, já to zařizovala pár dnů předem. Budeš mu muset říct, že nemáš čas.“

„Ne. Promiň, ale nebudu rušit rande na Valentýna, abych strávila další večer s mámou. Prostě si užijeme večeři a já pak půjdu ven. O nic nejde.“

Na řadu přišly slzy, zatímco se zhroutila na židli a potřásala hlavou, jako by byla totálně mimo.

„Nejde. To je v pořádku. Samozřejmě. Jsem jenom zklamaná. Připravila jsem na později film a koktejly. Ale pochopitelně musíš dát přednost kamarádovi z práce před svou hloupou mámou. S večeří si nedělej starosti – běž si užít večer beze mě. Budu v pohodě.“

Několikrát si pohladila hrudník a zkřivila obličej, aby mi dala najevo, že jsou „bolesti“ zpátky, přesně jak předpovídala. Ucítila jsem bodnutí viny, že jsem ji rozrušila, ale vztek z toho, že se mě snaží zmanipulovat, byl poprvé silnější.

„Fajn, to je od tebe vážně moc milé, mami. Tohle všechno si můžeme nechat na zítra a užijeme si spolu krásný večer.“

Zvedla hlavu a nedokázala pořádně zamaskovat svůj šok, že jsem doopravdy souhlasila.

„Dobře.“ Vodnaté oči těkaly od stolu ke mně a pak ke dveřím. „Kdybys mohla odnést všechno do kuchyně, protože – aaaach – mě nějak začíná bolet na hrudi.“ Zhluboka se nadechla a zase vydechla, jako by se snažila zmírnit agónii.

„V pohodě.“

Ignorovala jsem její stále sílící vzdechy a steny, pobíhala z jídelny do kuchyně a zase zpátky a uklízela všechno jídlo do lednice. „Hotovo. Stůl můžeme nechat prostřený na zítřek. Prosím.“ Podala jsem jí sklenici vody a tabletku aspirinu. „Měla by ses jít natáhnout na pohovku a odpočinout si. Obvykle to ty bolesti na hrudi zlepší.“

Těžko říct, která z nás dvou byla víc překvapená, když jsem vklouzla do bot, popadla kabelku a vyšla ven. Udělala jsem ale chybu; zastavila jsem se s nastraženýma ušima a jednou rukou položenou na klice vchodových dveří.

„AAACH! OOOCH!“ nesl se chodbou mámin výkřik. „Olivie, jsi tu ještě? Já jen… můj hrudník… potřebuju… prosím, ne…“

Zavřela jsem oči. Chvíli bylo ticho. Čekala, až se vrátím dovnitř. Když jsem zůstala stát na místě, zavolala ještě hlasitěji. „Ne, v pohodě. Běž a užij si to. Jenom… si zavolám… pohotovost… Kdybys mohla napsat tetě Lindě… bojím se jet do nemocnice sama… au… OOOCH!“

Jasně, byla jsem si na devadesát pět procent jistá, že to hraje. Jasně, všechno jsem to slyšela už předtím, a ještě horší věci. Ale stejně jsem nedokázala odejít a nechat mámu, aby čekala na sanitku sama.

Jakmile jsem slyšela, že mluví s operátorem záchranné služby, zavřela jsem dveře a vrátila se dovnitř. I když jsem udělala stejnou chybu jako už tolikrát, i když jsem napsala Markovi stejně patetickou omluvu, jakou jsem použila už tolikrát, dospěla jsem k rozhodnutí, které mi změnilo život:

Tohle bylo naposledy, co mi matka řídila život.

Naposledy.

Skončila jsem s tím.

2

Na druhý den jsem v práci skončila ve tři. Když jsem se o půl hodiny později vrátila do Sherwoodu (to je předměstí Nottinghamu, nezaměňovat s lesem!), vystoupila jsem z autobusu a zamířila rovnou do obchodu.

Teta Linda, mámina starší sestra, vedla řemeslný obchod a galanterii Knoflíková dírka, která se nacházela na nejlepším místě mezi sherwoodskými pekárnami a místními bary. Teta Linda měla bystrého obchodního ducha a schopnost být o krok napřed před konkurencí, což Knoflíkové dírce umožnilo nejen přežít, ale i po více než tři desetiletí prosperovat. Máma tu dříve taky pracovala, ale když před pár lety začaly ty její „bolesti“, zkrátila si pracovní úvazek a degradovala z vyhledávané řemeslnice na obyčejnou prodavačku. Dnes tu nebyla, proto jsem sem přišla na návštěvu.

Prošla jsem dveřmi ve viktoriánském stylu zrovna ve chvíli, kdy byl v plném proudu jeden z oblíbených workshopů. Kolem dvou velkých stolů tam sedělo několik žen s hlavami skloněnými nad klubíčky vlny a jehlice cvakaly v rytmu jejich živých rozhovorů. Jakmile mě Linda spatřila, vstala, automaticky se cestou zastavila, aby někomu pochválila jeho práci, a pak se vydala k pultu, o který jsem se opírala.

„Jak jí je?“ ušklíbla se Linda, brýle s fialovými obroučkami nasazené na špičce nosu. Má, stejně jako máma, šlachovitou postavu a ostré rysy tváře, ale vlasy má spíš bílé než šedivé, a nosí je vždycky stažené do drdolu, ve kterém má zapíchnutý háček na háčkování nebo ho má omotaný nějakou stužkou.

„Během večera se zázračně zotavila.“

„Ach, zlato.“ Stiskla mi soucitně ruku. „Mám v konvici čaj a je tu spousta zákusků.“ Přesunula se ke koutku s občerstvením a nachystala dva velké hrnky s květinovým vzorem.

„Co myslíš, že by se s ní stalo, kdybych se někdy odstěhovala?“ zeptala jsem se, což Lindu přimělo zarazit se v půlce pohybu a nechat konvici viset ve vzduchu.

„Myslím, že by ses měla soustředit na to, co by to znamenalo pro tebe a tvůj život.“ Pozorně si mě prohlížela. „Nech svou mámu, aby se starala sama o sebe.“

Včera večer, když jsme jedly kari a pak sledovaly romantickou komedii, u které se mi chtělo spíš brečet než se smát, nemyslela jsem na nic jiného.

„Bojím se jen pomyslet na to, jak by to beze mě zvládla.“

„Odstěhovat se neznamená přerušit veškerý kontakt. Takhle to dělá většina lidí, Ollie. Najdou si vlastní bydlení a domů se vrací na víkendy a na Vánoce, jako tví bratranci.“

„Ale pokud se její ‚bolesti‘ zase zhorší, budu se vracet domů tak často, že bude jednodušší se neobtěžovat se stěhováním.“

„A jaká je alternativa? Zůstat a obětovat svoje štěstí tomu jejímu?“

„Nejsem nešťastná…“

Teta protočila oči. „Jenom proto, že si nedovolíš mít žádné city. Nepředpokládám, že bys doufala, že budeš mít jednou rodinu. Ale mluvila jsi o tom, když jsi byla s Jonathanem.“

Jonathan.

Ještě teď se mi sevřelo srdce, když jsem uslyšela jeho jméno.

Vzaly jsme si čaj a zákusky k prázdnému stolu a posadily se. „Chci se s někým seznámit. Mám celý seznam věcí, o kterých sním, že je budu moct udělat, až se konečně odstěhuju. Věcí, které nechci dělat s mámou.“

Linda zdvihla obočí. „Vážně?“

„Myslím… jako třeba pořídit si štěně. Nebo tábořit pod širákem. Chtěla bych uspořádat večírek plný hluku a smíchu a přátel, co odsunou stranou stůl, aby udělali víc místa na tanec.“ Povzdechla jsem si a zakousla se do fondánového dortu. „Mám spoustu snů o tom, jaký by byl můj život, kdybych našla toho pravého. Ale zdá se, že čím jsem starší, tím víc se mi vzdalují. Jak si mám najít partnera, když nemůžu jít ani na první rande?“

Linda se napila čaje. „Možná je načase přestat čekat.“

Nedodala to, o čem jsme obě věděly, že je pravda – neměla jsem šanci najít si muže, který by se mnou chtěl sdílet můj současný život, pokud by nebyl ochoten ho sdílet i s mojí matkou. S Jonathanem jsem se poznala, když jsem byla v posledním ročníku Nottinghamské univerzity (kam jsem denně dojížděla z domova). Tehdy bylo asi přirozené, že jsme si s mámou byly blízké, vzhledem k tomu, že jsme spolu byly tak dlouho samy. Teprve když jsme to s Jonathanem začali brát vážněji, objevily se její záhadné „bolesti“, a jak se její nemoc společně s úzkostí zhoršovaly, musela jsem ji nakonec často před Jonathanem upřednostňovat.

Čím byla křehčí, tím víc mi bylo jasné, jak moc mě potřebuje. Několikrát Jonathanovi opakovala, že jsem „mužem v rodině“, a ve chvíli, kdy si zkrátila pracovní úvazek, se zdálo být rozumné převést na mě všechny účty spojené s domácností. Za pár měsíců se její stav zhoršil natolik, že už sama nemohla řídit, a tak jsem ji všude musela vozit já.

Jonathan byl tři roky nesmírně trpělivý. Když mě v den mých čtyřiadvacátých narozenin požádal o ruku, řekla jsem mu, že teď nemohu mámu opustit, když je tak nemocná. Zeptal se během následujícího roku ještě dvakrát, ujišťoval mě, že to zvládneme, a nabídl jí, že by zaplatil nějakou výpomoc v domácnosti. Váhala jsem s odpovědí tak dlouho, až mu nakonec došla trpělivost. Řekl, že mě miluje až příliš na to, aby hrál pořád jen druhé housle. A že ho bolí, když mě vidí uvězněnou v tom, co nazval toxickým vztahem, a že pokud nebudu schopná nastavit nějaké hranice, nedáme to.

Byla jsem v šoku. Jak po mně mohl chtít, abych nastavila hranice, když byla tak nemocná a pořád ještě neměla žádnou diagnózu?

Jak se opovažuje nutit mě, abych si vybrala mezi ním a svou mámou?

Když mi nenápadně naznačil, že si máma všechny ty příznaky vymyslela, protože se bála, že mě ztratí, hrozně jsem se rozzuřila. A když se v následné hádce pustil ještě o krok dál a obvinil ji, že to udělala záměrně, bylo vymalováno. Mezi námi byl konec.

A ano, menší část mého já pravděpodobně reagovala tak zuřivě proto, že mě to na jeden strašlivý okamžik napadlo taky.

V těch dnech po rozchodu s Jonathanem, když jsem plakala v posteli a léčila si zlomené srdce obrovskými vaničkami zmrzliny, se máminy bolesti začaly zlepšovat. Zahnala jsem všechny myšlenky na to, že měl Jonathan pravdu. Teď už jí bylo líp, a to bylo to nejdůležitější.

• • •

Pořád jsem musela myslet na radu tety Lindy, když jsem se vracela zpátky do ulice s dvojdomky z dvacátých let minulého století, kde jsem strávila celý svůj život. Samozřejmě měla pravdu – vydělávala jsem dost na to, abych se uživila, pokud budu rozumná, takže peníze nejsou důvod, proč čekat až do svatby, abych se odstěhovala. Ale byla to jedna z možností. Máma mi pořád vtloukala do hlavy: „Až se vdáš a budeš mít vlastní byt…“

S mámou jsme spolu většinou vycházely dobře. Můj odchod by ji zničil a nebyla jsem si jistá, jestli to za to stojí. Když si s ní promluvím a zkusím stanovit nějaké hranice, možná by se to mohlo zlepšit i bez toho, abych se musela odstěhovat.

Navíc jsem nikdy nestrávila ani jednu noc sama. Co kdybych to nenáviděla?

I když jsem jen přemýšlela o logistice celé té akce – říct to mámě, sbalit si věci, vyřídit všechny ty administrativní záležitosti, najít si nové bydlení… už samotné pomyšlení bylo vyčerpávající, a to jsem ještě nikam neodešla.

Ale když jsem se plahočila po úzké příjezdové cestě k domu, dovolila jsem si na chvíli představit, jaké by to bylo, kdyby byl dům, který by na mě čekal, prázdný. Zula bych si boty, zabořila se do pohovky a vychutnávala si to lahodné ticho. Místo nekonečných telenovel bych se v televizi dívala na to, na co bych měla zrovna náladu. Jedla bych, co bych chtěla a kdykoli bych chtěla, místo pravidelné večeře v šest hodin.

Poprvé za celou dobu, co si pamatuju, bych dělala radost jen sama sobě.

Byla jsem příšerná, sobecká potvora, když jsem na to vůbec pomyslela?

• • •

Tak jako tak jsem po zbytek týdne nemyslela na nic jiného. V sobotu ráno, jakmile máma odešla do práce v Knoflíkové dírce, jsem se vydala na snídani ke Steph, s příslibem jejích obvyklých víkendových palačinek, slaniny s vejci a mísy lesních plodů.

Dveře mi otevřel její bratr Nicky. „Ahoj, Ollie!“ zakřičel a řítil se zpátky do kuchyně. „Spěchám!“

Následovala jsem ho do chodby, kde škubnutím otevřel zadní dveře a vyběhl ven.

„Drew ho bere na projížďku na kole,“ řekla Steph a potřásla hlavou. „Nasaď si nejdřív helmu!“ křikla přes dveře. „Drewe, hlídáš ho?“

„Je v pohodě.“ Drew se objevil ve dveřích, natáhl ruku, aby ukořistil plátek slaniny, a pak popadl Steph a políbil ji, když už se nakláněla dopředu, aby ho přes ruku plácla. „Uklidni se a užij si snídani.“

„Uklidním se, až přestaneš okukovat mě a budeš radši pořádně sledovat mého bráchu!“

Drew se na mě zazubil, povytáhl obočí a zmizel na zahradě.

To, že má bratra s Downovým syndromem, je hlavní důvod, proč Steph tak dlouho čekala, než se provdala za kluka, se kterým chodila už od sedmnácti. Nickyho v podstatě vychovala, společně s dalšími dvěma bratry, a byla přesvědčená, že se jim vyhne budoucnost, kterou spousta lidí pokládala pro chlapce smíšené rasy, vyrůstající na sídlišti ovládaném zločinci, s věčně prázdnou spíží, otcem ve vězení a matkou, která byla ochotná přilnout k jakémukoli muži, co o ni projevil zájem, za prakticky nevyhnutelnou. Jordan teď začíná pracovat jako lékař, Simeon si dělá doktorát z informatiky a Nicky získal chráněné bydlení, takže se vloni mohla Steph konečně vdát.

Připravila v kávovaru, co jsem jí koupila jako svatební dar, dvě cappuccina a vmáčkla své velkorysé křivky ke stolku. „Myslela jsem, že by sis možná chtěla promluvit bez toho, aby se nám Tydlidum a Tydlidýn co dvě vteřiny míchali do hovoru.“

Nabrala jsem si na talíř palačinku a lžíci míchaných vajíček. Steph mě znala dost dobře na to, aby se orientovala v tom emocionálním tornádu krátkých textovek, kterými jsem ji zahlcovala během týdne.

„Mluvila jsi s Markem?“ zeptala se ve snaze začít tím méně vážným tématem.

Zachvěla jsem se. „Ve čtvrtek v knihovně se mi vyhýbal, a pak mi poslal zprávu, že se rozhodl to znovu zkusit se svou bývalou. Nechtěl, abych se cítila trapně, protože taky pracuje v knihovně a mohla bych je spolu vidět.“

„Auvajs.“

„Jo. Hned jsem věděla, o koho jde. Je to takový ten entuziastický, věčně usměvavý typ, co každou větu končí otázkou, a já už ji začínala pomalu nenávidět.“

Steph si posměšně odfrkla. „Ať si ho nechá. Mark byl jenom trenažér, aby ses zase naučila randit. Nikdy neměl ambice stát se mužem z tvého Seznamu snů.“

Povzdechla jsem si. Trefila to.

„Víš, že mám pravdu.“

„Dobře, ale ať už byl Mark jaký chtěl, podstata problému je jinde, že?“

Teď byla s povzdechem na řadě Steph. „A co chceš dělat? Tohle se samo od sebe nezlepší. S ní se to nikdy nezlepší, když budeš pořád všechno odsouvat stranou, jakmile si vymyslí, že ji někde píchlo.“

Cítila jsem, jak se mi hrbí ramena a vnitřnosti se mi ve světle téhle pravdy scvrkávají.

„Je nemocná!“

„Jo, trpí chronickou sobeckou kravitidou. Syndromem dusivého mateřství.“ Použila kousek křupavé slaniny, aby s ním vytřela zbytky sirupu na talíři.

Zavrtěla jsem hlavou. „Uznávám, ty bolesti jsou psychického původu, možná to dokonce dělá záměrně, ale to jen dokazuje, jak zoufale se bojí, že zůstane sama. Nenávidím se už jen za to, že jsem si přála odejít.“

Stephin hlas zjihl. „Manipuluje s tebou, abys nikdy neměla žádný vztah, doufá, že tě u sebe uvězní navždycky. Jonathan měl pravdu, je to toxické, a já jsem z toho nešťastná a zároveň smutná, že jsi někomu dovolila, aby s tebou takhle zacházel.“

Znovu jsem se narovnala a snídaně se mi srazila v žaludku. Že by Steph mluvila za mými zády s tetou Lindou?

„Vím, že to, co provedla tenhle týden, nebylo v pořádku. Ale už docela dlouho taková nebyla. Většinou spolu vycházíme dobře.“

„Protože většinou děláš to, co chce, a ani se nesnažíš chodit na rande!“

„Musím se ale odstěhovat?“

Steph sevřela do pěstí své černé kudrliny a zatahala se za ně. „Tohle není ta správná otázka! Chceš se odstěhovat, teď hned, místo abys čekala na záminku v podobě nějakého tajemného Muže snů, který se možná nikdy neobjeví?“

Podrbala jsem se na tváři a nakonec jsem našla dost odvahy zašeptat: „Myslím, že chci.“

„Per – fekt – ní!“ zahučela Steph. „Konečně!“

Já ale tak nadšená nebyla. Po tváři mi nešťastně stékala slza.

„Co když se to ale nikdy nestane? Co když nikdy nenajdu Muže snů, abych mohla doplnit svůj seznam? Co když kvůli mámě nejsem schopná mít normální vztah?“ Utřela jsem si slzu rukávem svetru. Seznam snů jsem si začala psát už v šesté třídě. Bylo na něm dvanáct věcí, co jsem měla v plánu udělat, až se konečně zamiluju jako Steph do Drewa. Postupem času jsem v něm provedla určité změny (například původní bod číslo osm „vidět naživo turné muzikálového seriálu Glee“ nahradil letní večer v divadle pod širým nebem), ale už dvanáct let ho mám založený mezi zadní stránky všech svých deníků.

Steph zavrtěla zděšeně hlavou a snědla hrst borůvek. „To jsem tě za ty roky nic nenaučila? Proč potřebuješ muže, aby sis splnila svůj Seznam snů? Proč to neuděláš sama? Až si ho vyplníš, budeš tak nezávislá, zajímavá a sebevědomá, že budou Muži snů stát ve frontě, aby ti pomohli sepsat nový.“

Já vím. Je to ubohé. Já byla ubohá, když jsem si myslela, že potřebuju někoho, aby vyplnil můj Seznam snů – což byl plán mého vysněného života – namísto toho, abych se do toho pustila sama. Ale dvacet devět let s matkou, která se bránila byť jen pomyslet na to, že by si měla sama nakoupit v supermarketu, a volala na pohotovost, aby nemusela sama trávit večery, mě vytrénovalo k závislosti.

Představa, že se vrhnu do neznáma, abych si sama splnila své sny, mě děsila.

Zároveň se mi ale do hlavy vkrádala myšlenka, že kdybych si je nesplnila vůbec, byla by ta představa ještě mnohem děsivější.

Když jsem se rozvzlykala, Steph se vmáčkla ke stolu, objala mě kolem ramen a o chvilku později se přiřítil zpocený Nicky a k objetí se připojil. Teta Linda mi poslala zprávu, že na mě myslí, a já věděla, že i kdybych se odpojila od týmu holek Tennysonových, nebudu nikdy sama.

• • •

Možná bych to nakonec neudělala, možná bych nechala čas plynout, našla si dost výmluv a sklouzla zase zpátky do starých kolejí, kdyby na mě toho večera máma nevyrukovala s dalším překvapením.

„No, měly bychom začít plánovat tvoje narozeniny,“ řekla a zadívala se na mě očima zářícíma očekáváním.

„Na to máme ještě pár měsíců.“ Třicáté narozeniny jsem měla mít až v září. „Ještě jsem se ani nerozhodla, co bych chtěla dělat.“

„Nemůžeš to přece nechávat na poslední chvíli!“ zasmála se máma. „Jestli chceme uspořádat velkou oslavu, bude toho třeba hodně zařídit.“

„Možná žádnou velkou oslavu nechci.“ Zavrtěla jsem se na pohovce, na které se mi nesedělo zrovna pohodlně, protože jsem na stejném místě seděla už tolik let, že byla celá prosezená a ošoupaná.

„Tsss! Vím, že ji budeš chtít!“ Máma vstala, předvedla jakýsi taneček, při němž dramaticky sáhla do zadní kapsy a vytáhla dva lístky. „V divadle pod širým nebem ve Wollaton Hall se týden po tvých narozeninách hraje Mnoho povyku pro nic!“ Rozzářila se. Já se ale neusmívala. „A přímo v den narozenin uspořádáme oslavu. Kostýmy, možná na nějaké retro téma z tvého dětství, třeba z oblíbené knížky nebo něco takového, a koktejlový bar. Mohly bychom si třeba půjčit i jednu z těch tanečních videoher, to bude zábava.“

„Cože?“

„Vidíš? Nemůžeš říct, že tě tvoje máma nezná!“

Žaludek se mi vzteky sevřel. „To nemůžu. Ale můžu říct, že se mi máma hrabe ve věcech!“

Tohle nemohla být náhoda. Ani jedinkrát jsem se mámě nezmínila o tom, že bych chtěla něco z toho dělat. Nikdy jsme nic takového neprovozovaly, vždycky jsme dělaly to, co chtěla ona: trávily dny u moře a na řemeslných trzích a jedly opékané tousty v kavárnách se síťovanými záclonami.

Všimla jsem si, že se na vteřinu zatvářila provinile, ale pak se znovu vrátila k přehnaně veselé zmatenosti. „Nevím, co tím myslíš.“

Divadlo pod širým nebem, večírek s tematikou Harryho Pottera, což je bod, který jsem ještě nestačila aktualizovat, koktejlový bar a videohra Just Dance byly na mém Seznamu snů, bezpečně zastrčeném v mém deníku, schovaném v šuplíku mého nočního stolku.

„Ty to ani nepřiznáš?“ Vztek se přetavil v totální vyčerpání. Rozhodnutí, které jsem udělala na Valentýna, bylo správné. Takhle už to dál nejde.

„Cože?“ Těkala očima všemi směry, jen ne tím mým, než se konečně smířila s tím, že není úniku. „No dobře, dobře! Hledala jsem svoji oblíbenou podprsenku a napadlo mě, že by mohla být u tebe v pokoji. Ten deník vypadl ze šuplíku a otevřel se zrovna na tom místě, kde byl tvůj seznam. Nechtěla jsem ho číst, ale nemohla jsem si nevšimnout několika poznámek, když jsem ho vracela zpátky… Ale copak to není dokonalé? Nejsi spokojená? Budeme moci oslavit narozeniny tvých snů!“

Mohla jsem se s ní začít hádat, ale nemělo by to smysl. Na okamžik jsem zavřela oči, pak jsem vstala a odešla.

• • •

Většinu té noci jsem nespala. Ráno jsem dospěla k rozhodnutí. Věděla jsem, že se Steph nebude líbit, protože není dostatečně drastické, ale musela jsem se rozhodnout pro to, co zvládnu.

Odstěhuju se. Jedna z výhod toho, že jsem neměla prakticky žádný osobní život, byla, že jsem si něco málo naspořila, ale nehodlala jsem to vyhodit z okna za polovičaté řešení, ze kterého bych nakonec mohla vycouvat. Když se budu stěhovat, tak do domu, který si koupím, ne jenom pronajmu, což je nejblíž variantě ze Seznamu snů.

Nenechala bych tu mámu samotnou a tápající, to bych se k ní zachovala stejně špatně, jako to udělal můj táta. Našla bych jí podnájemníka (ať už by to mělo být na jakkoli dlouhou dobu) a postarala bych se o to, aby byly vyřešené všechny praktické záležitosti, jako třeba účty.

Taky bych jí o ničem z toho neřekla, dokud by to nebylo jisté a já nedržela klíče od nového domu v ruce. Odstěhovala bych se dost blízko na to, abych se za ní mohla čas od času zastavit, ale dost daleko na to, abych mohla začít žít vlastní život. A svou novou adresu bych jí neprozradila, dokud bych si nebyla jistá, že bude moji volbu respektovat.

Když jsem ten den ráno vstávala, v žilách mi pulzovalo vzrušení a hrůza zároveň. Před očima se mi míhaly obrazy z mého nového života jako upoutávka na nejlepší film všech dob, ve kterém hraju hlavní roli.

Pokaždé když jsem zaváhala a cítila se skoro zadušená pocitem viny, vzpomněla jsem si na Seznam snů a upnula se k němu jako k příslibu toho, že život, jaký jsem si vždycky přála mít, na mě už čeká, pokud budu mít dost odvahy odtud vypadnout a najít ho.

A ani jednu věc z toho seznamu jsem si nechtěla vyplnit se svou matkou.

3

Zhluboka jsem se nadechla. Po dlouhém a poněkud skličujícím hledání jsem stála před domem, o němž jsem byla přesvědčená, že bude domem z mého Seznamu snů. Nebo, což je přesnější, nejblíže k tomu vysněnému, na který by mi stačily peníze. Na konci řady, sestávající ze tří domků s teráskou, se vstupními dveřmi natřenými na světle modro a keramickou dlažbou vedoucí až k chodníku. Fasádu měl čerstvě natřenou na bílo a zimolez, pnoucí se kolem staromódního okna, sliboval v budoucnu tisíce drobných růžových poupat.

Než jsem stačila zaklepat, realitní agent mi sám otevřel dveře s profesionálním úsměvem na tváři.

„Slečno Tennysonová, pojďte prosím dál.“

S bušícím srdcem jsem vstoupila dovnitř na dubovou podlahu a vdechovala vůni lakovaného dřeva, zatuchlého vzduchu a milionu snů. Agent mě zavedl do útulného obýváku – i tady byla dřevěná podlaha, bílé stěny a velký krb, lemovaný vestavěnými policemi – a pak mi ukázal kuchyni s jídelnou, jedinou další místnost v přízemí kromě malé šatny a spíže pod schody. Kuchyně, stejně jako většina domu, byla zařízena – slovy agenta – s „rustikálním šarmem v moderním pojetí“. Znamenalo to více otevřených polic, čtverhranný dřez, obrovskou troubu a tmavě modré skříňky, kontrastující s bílými stěnami. Také tu byl dost velký stůl a dveře, které se otevíraly do zahrady. Snažila jsem se působit klidně a přemýšlivě, ale uvnitř jsem přímo skákala radostí.

„Jak vidíte, nynější majitelé provedli rozsáhlou rekonstrukci, než se rozhodli dům prodat. Kromě veškerého nového vybavení je tu i nejmodernější topení a osvětlení.“ Aby to demonstroval, rozsvítil světlo pod policemi. „Tenhle dům je tak výhodná koupě, protože s prodejem spěchají. Nikde v okolí nic podobného za takovou cenu nenajdete. Řekl bych, že bude pryč do konce týdne.“

Neříkal tak docela pravdu. Cena domu nebyla o tolik nižší než u jiných malých domků, hlavním důvodem bylo to, že stál vedle chátrajících nemovitostí na kraji stejně tak chátrající obce v hrabství Nottinghamshire s poněkud nešťastným názvem Bigley Bottom. Což znamenalo, že případní kupci, kteří měli dost peněz na to, aby mohli být vybíraví, dávali přednost hezčím vesnicím s hezčími jmény.

Pro mě bylo Bigley Bottom ideálním místem, protože dalším důvodem, proč jsem si mohla dovolit tak krásný domek, byl ten, že jsem byla minulý měsíc povýšena na oblastní manažerku pro novou, zatím nefungující pobočku organizace ReadUp ve Středním Nottinghamu. Vyžadovalo to nábor a následně dohled nad malým týmem lektorů čtení a zároveň i práci se samotnými klienty. Na rozdíl od většiny vesnic v okolí se v Bigley Bottom podařilo udržet malou knihovnu, která byla podle mých zkušeností tím nejlepším místem pro vybudování základny.

Navíc tahle lokalita splňovala i další zásadní kritérium Života snů: půl hodiny autem od Nottinghamu bylo dostatečně blízko na to, abych si mohla odskočit domů na šálek čaje, ale zároveň dost daleko na venkově, aby mě máma neměla šanci najít.

Naposledy jsem nahlédla do kuchyně a na chvíli si představila své imaginární přátele, jak sedí kolem stolu a dělí se o s láskou připravovanou večeři, a pak následovala agenta nahoru do patra a obdivovala máslově žluté stěny druhé ložnice a světle šedou barvu dřevěné podlahy. Tohle by byla dokonalá pracovna. A dala by se sem vměstnat i rozkládací pohovka, protože další položkou na Seznamu snů bylo mít u sebe svoje, zatím jen imaginární, přátele.

Před vstupem do hlavní ložnice se realitní agent zastavil a nasadil svůj nejlepší profesionální úsměv. „Teď vás musím varovat, tohle je totiž jeden z pokojů, který majitelé ještě nestihli renovovat. Každopádně myslím, že zbytek domu jasně ukazuje neuvěřitelný potenciál. Navíc vám to dává příležitost renovovat pokoj podle vlastního vkusu, pokud se tedy pro rekonstrukci rozhodnete.“

Pokud se rozhodnu pro rekonstrukci?

Stěny ložnice byly pokryté plesnivými, odlupujícími se tapetami. Prošlapaný růžový koberec byl posetý spoustou skvrn nejasného původu. Stál tu polorozpadlý krb, ze skříně napůl visely špinavé dveře a v místnosti byl zřetelně cítit zápach nějaké mršiny.

„Je to perfektní,“ řekla jsem, neschopná dál udržovat odstup.

„Vážně?“ Profesionální fasádu realitního agenta narušilo pozdvižené obočí.

Koupě domu k rekonstrukci byla třetí položka na Seznamu snů, ale teď, když jsem na jeho plnění sama, se zdála obnova jednoho zchátralého pokoje jako mnohem schůdnější úkol.

„No, pokud se vám tahle místnost líbí, bude se vám líbit i tohle.“ Makléř ukázal rukou směrem k velkému oknu. „Kdybyste měla nějaké dotazy, budu dole.“

Přešla jsem na druhou stranu pokoje, založila ruce v bok a přímo se zalykala štěstím. Ze všech důvodů, proč jsem se rozhodla tenhle dům koupit, byl právě tenhle ten nejdůležitější. Hlavní ložnice měla výhled do zahrady vzadu za domem. Všechny tři zahrady v řadě od sebe oddělovaly záhony krásných květin, žádné ploty, ani živé, což vytvářelo dojem velkého, společného prostoru. A když je tak snadné vidět (a taky vkročit) na pozemky sousedů, musí to přece být příjemní, přátelští lidé, ne?

A co bylo ještě lepší, na konci zahrady byl živý plot a uprostřed něj branka. Na její druhé straně nebylo na míle daleko nikdo a nic než stromy, ptáci, srnky a vůbec všechno zvířectvo, co žije v téhle části Sherwoodského lesa.

Trojice domků stála přímo na hranici Bigleyského lesoparku, sestávajícího z více než tisíců akrů lesních cest a cyklostezek. Sledovala jsem sluneční světlo, tančící v korunách stromů a rozprostírající se do dálky, a rozhodla jsem se je všechny prozkoumat.

Na realitního agenta jsem měla jen jedinou otázku: proč by proboha KDOKOLI se zdravým rozumem chtěl prodávat tenhle Domek snů?

„Proč majitelé tak spěchají s prodejem?“ zeptala jsem se, když jsem se za ním vrátila do kuchyně.

„Vyhráli Euromiliony a stěhují se do Monaka. Chtějí mít všechno vyřešené co nejdřív,“ přimhouřil na mě oči. „Vím, že lidé očekávají různé prodejní fígle, ale věřte mi, když vám říkám, že lepší dům než tenhle nenajdete. Rozhodně alespoň ne za tuhle cenu. Dokonce ani v Bigley.“ Přes tvář mu přejel trochu křivý úsměv. „Upřímně řečeno, pokud nedáte nabídku vy, myslím, že si ho koupím sám.“

Znovu jsem se zhluboka nadechla lahodného venkovského vzduchu, zavřela oči a roztřeseným hlasem mu nabídla požadovanou cenu.

Stěhuju se.

• • •

Ještě předtím na mě ale čekalo pár důležitých věcí. Jinak bych skončila tak, že budu splácet hypotéku na dům, do kterého se nikdy neodvážím nastěhovat. Abych se přiměla k akci, zosnovala jsem několikastupňový plán. Další stupeň se měl odehrát dnes večer.

Když jsem vyrazila na cestu k domovu, objevila se na konci ulice asi desetiletá nebo jedenáctiletá holčička na kole. Zastavila se, aby si mě prohlédla, když jsem odemykala auto a nastupovala, nesměle kývla hlavou a usmála se, a pak znovu šlápla do pedálů a rozjela se směrem ke druhému konci vesnice. Sledovala jsem ji, jak uhání za svobodou, tričko se za ní třepotá v odpoledním slunci, a v tu chvíli jsem přesně věděla, jak se cítí.

• • •

„A co že je to za kamarádku?“ zeptala se máma na půl úst, když vyndávala ze skříně tři velké mísy.

„Jmenuje se Karina.“

„Seznámila ses s ní v práci?“

„Jo.“ Zvedla jsem pokličku na hrnci s chilli, které jsem připravila, a zamíchala ho. „Můžeš dát na stůl i tu zakysanou smetanu?“

Máma tam jen stála a tiskla si mísy k pasu. „A ona neumí číst?“

„Zjistila, že má problémy se čtením, když se před dvěma lety zapsala do kurzu. Teď se přihlásila k maturitě z angličtiny.“

Máma se zamračila, jako by si nebyla jistá tím, jestli je žena bez základní kvalifikace vhodným hostem na večeři. Usmála jsem se a pokračovala ve strouhání sýra. Zcela jsem důvěřovala Karinině schopnosti změnit její názor.

„Ráda ti o tom bude vyprávět, když se jí na to zeptáš. Vlastně bys to rozhodně měla udělat. Je to zajímavý příběh.“

Odfrkla si, ale aspoň šla dokončit prostírání stolu. Všimla jsem si, že dala na stůl svůj oblíbený, ručně vyšívaný ubrus. Můj optimismus ještě trochu vzrostl.

Přesně v šest hodin, což byl čas, na který jsem Karinu pozvala, zazvonil zvonek u dveří. Společně s Karinou vstoupil do domu závan čerstvého vzduchu, široký úsměv, kytice máminých oblíbených růžových růží a krabička bonbónů Quality Street.

„To je od vás moc milé,“ řekla máma, dostatečně vyvedená z míry na to, aby se zapomněla chovat odměřeně. „Miluju ty s jahodovým krémem!“

„Cože?“ vykřikla Karina a její ukrajinský přízvuk se rozléhal až ke stropu. „Přinesla jsem je, protože jsou to moje oblíbené bonbóny, ale ty s jahodovým krémem nesnáším. Dokonalé!“

Máma překvapeně zamrkala. „Vezmu vám kabát.“

Než jsem přinesla hrnce s chilli a rýží, abych je přidala k salátu a křupavému chlebu, máma si už stačila všimnout Karininých propínacích šatů, které dokonale padly na její statnou postavu.

„Tohle je velmi jemné prošívání,“ řekla a zadívala se blíž na přední kapsy šatů.

„Ach, děkuju!“ Karina se ještě víc rozzářila. „Trvalo mi to celou věčnost, ale za tu námahu to stálo.“

„To jste šila vy?“ Máma ustoupila a přivřela oči.

„Samozřejmě! Všechno oblečení si šiju sama. Neumím šít podle střihu, takže mi to někdy trvá déle, než bych chtěla, ale je to pořád lepší než platit za věci, které jsou vyráběny otrockou prací někde na druhém konci světa.“

„To ano.“ Máma byla nadšená. V duchu jsem zatleskala a pak vybídla Karinu, aby se posadila ke stolu.

Stačilo jen pár otázek a máma s Karinou si začaly tykat a povídaly si jako staré známé. Byly v podobném věku, obě velké fanynky telenovel a taky si obě libovaly v odporně mléčném čaji se dvěma cukry. Karina sice nebyla rozvedená, ale její manžel, pan Rivers, před půldruhým rokem zemřel.

„To mě moc mrzí,“ řekla máma.

„Nemusí.“ Karina potřásla hlavou s nakrátko střiženými šedivými vlasy. „Neměla jsem ho ráda. Ani tu ženu, o které mi lhal, že s ní každou neděli chodí na kulečník. Ve skutečnosti to byla úplně jiná hra s koulemi.“

„Byl ti nevěrný?“ zeptala se máma a krajíc česnekového chleba se zastavil na půli cesty k jejím ústům.

„Jedenatřicet let. Střídavě. Ale většinou ano. Ale, ehm, víš, jak to chodí.“

„Vím.“ Tohle máma dobře věděla. „Proč jsi od něj neodešla?“

Karina pokrčila rameny. „Řídil naše životy, všechno bylo napsané na jeho jméno. Jak by mohla pečovatelka na částečný úvazek, která sotva umí číst, přežít sama?“

„Proč jsi proboha neuměla číst?“ zeptala se máma. Vrhla jsem na ni přísný pohled. Řekla jsem jí sice, aby se na to zeptala, ale mohla to formulovat trochu diplomatičtěji.

„Chci říct, vždyť jsi očividně inteligentní žena,“ dodala máma a pak se rozrušeně zakousla do krajíce, takže pokračovala s plnou pusou. „Ušít kvalitní oblečení bez střihu, na to je potřeba hodně zručnosti.“

„Děkuju,“ přikývla Karina. „Ollie mi vloni pomohla, aby mi diagnostikovali těžkou dyslexii. Předtím byla moje jediná diagnóza, že jsem hloupá. Jsem si jistá, že právě proto si mě pan Rivers vzal. Chtěl mít poslušnou ženušku, která mu bude vděčná za to, že po něm může uklízet, vařit mu večeře a masírovat jeho ego, aniž by kladla nepříjemné otázky. Když vám lidi dost dlouho opakují, že jste k ničemu, nakonec dojdete k tomu, že se nemá smysl ani o nic snažit. Až když umřel a já neměla jinou možnost než se začít snažit, našla jsem ReadUp.“

„No, aspoň ses do toho nakonec dostala,“ prohodila máma a začala sklízet talíře.

„Záleží na tom, čemu říkáš ‚do toho‘,“ opáčila Karina. „Pokud jde o formuláře a práci s počítačem, pořád je to pro mě jako další cizí jazyk. Žít sama není snadné.“

„Ty nemáš žádné děti?“

Karina se ušklíbla. „Nejsem tak lehkomyslná, abych si pořizovala děti do manželství bez lásky.“

Než jsme dojedly pavlovu, přestala jsem počítat, kolikrát máma řekla: „Není to nádhera?“

Když se Karina zachumlala do kabátu, otočila se k mámě a vzala ji za ruce. „Děkuju ti, že jsi mě přivítala ve svém domě, Tino. Mám pocit, že jsem v těch báječných hodinách našla přítelkyni. A upřímně řečeno, moc ji potřebuju. Doufám, že se znovu uvidíme.“

Máma potěšením zrůžověla a přikývla na souhlas, příliš dojatá na to, aby zvládla odpovědět.

„Příště přinesu něco k večeři já,“ mrkla na mě Karina a odešla.

• • •

Na druhý den u snídaně jsem se rozhodla, že je načase zasít další semínko. Posilnila jsem se douškem kávy a odkašlala si.

„Napadlo mě, že bychom mohly zvát Karinu častěji, kdyby ti to nevadilo? Co třeba jednou za týden?“

„Aha?“ Máma vzhlédla od toustu, který si mazala máslem.

„Zmiňovala se o tom, jak je těžké žít sama. Vážně by potřebovala nějakou pomoc s administrativou, s formuláři a tak. Možná bychom jí mohly pomoct? Vím, že rozumíš tomu, jaké to je, a to máš aspoň tetu Lindu a strýčka Geoffa. Ona má ale celou rodinu v Evropě.“

V kuchyni zavládlo na dlouhou dobu ticho, až jsem si v jednom nervy drásajícím okamžiku pomyslela, že jsem možná zašla příliš daleko.

Máma si ukousla sousto toustu, rozžvýkala ho a polkla. „Přemýšlela jsem o tom, že bych ji mohla vzít do Knoflíkové dírky. Ty šaty byly nádherné, ale představ si, že by ses nemohla držet střihu! Mohla bych pro ni připravit pár sezení.“ Napila se čaje. „Příští středu se jí zeptám, jestli by o to měla zájem.“

„Dobrý nápad.“ Nenuceně jsem se usmála a uvnitř hrudníku se mi všemi směry rozléval pocit úlevy.

4

O šest týdnů později, první týden v květnu, jsem si vyzvedla klíče od svého Domu snů. Srdce mi bušilo jako o závod, když jsme se Steph strávily odpoledne procházením tichých, neobydlených pokojů, plánovaly a představovaly si, kam umístím věci, co už mám, a kam to, co je ještě potřeba koupit. Se šicím strojem jsem uměla zacházet dřív, než jsem se naučila číst, takže jsem si už vybírala látky na ušití závěsů a polštářů. Předešlí majitelé tu nechali nábytek, který si pořídili ještě před velkou výhrou, takže jsem měla v obýváku červeně kostkovanou pohovku a odkládací stolky a v kuchyni stůl, vyrobený ze starých dveří od stodoly a židle, co k němu ladily. V patře byla spousta vestavěných skříní, ale manželská postel v hlavní ložnici byla zralá na výměnu.

Steph přinesla láhev šumivého vína a dva plastové kelímky, a trvala na tom, že se posadíme v kuchyni a připijeme si na naděje a sny o budoucnosti.

„Nemusíš se bát jet zpátky domů, je nealkoholické,“ řekla a nalila mi druhou skleničku.

„Jak jinak.“ Vzhledem k tomu, že její rodiče měli k alkoholu až příliš kladný vztah, Steph ho nikdy nepila.

Sotva jsme si daly první doušek, Steph vytáhla notebook. „Fajn, takže teď, když k tomu oficiálně došlo, je čas na pár základních pravidel.“

„Cože?“ Její ocelově chladný pohled ve mně vzbudil přání, aby v těch bublinkách přece jenom byl nějaký alkohol.

„Znám tě, Ollie Tennysonová, a taky vím, jak těžké je vysvobodit se z návyků vytvořených v citlivém věku.“ Steph je sociální pracovnice, ochraňující práva dětí, jejichž rodiče to buď nechtěli nebo nemohli dělat sami. Je v téhle práci skvělá, ale když na mě začne uplatňovat své značné odborné znalosti z oblasti psychologie, nabyté za všechny ty roky, poněkud mě to znervózňuje. „Strávila jsi devětadvacet let života tím, že ses snažila vyhovět své matce na úkor vlastních potřeb, zájmů a přání. Musíme se ujistit, že se od ní neodtrhneš jen proto, aby ses přisála k nějakému chlapovi, který hledá někoho, koho by ovládal.“

„Mluvíš o mně, jako bych byla klíště nebo něco takového.“

„To jsi řekla ty, ne já. Každopádně, jde mi o tohle. Dokud si neodškrtneš všechny položky ze Seznamu snů, není ve tvém životě místo pro žádného chlapa.“

„Cože?“

„Potřebuješ se taky jednou soustředit sama na sebe. Jak už jsem říkala, mít čas a prostor na to, aby ses naučila být sama sebou, abys pak, až budeš mít seznam kompletní, mohla začít randit a vědět, jaký život chceš a jaká žena jsi, takže se nebudeš jen přizpůsobovat tomu, co by chtěl někdo jiný.“

Přemýšlela jsem o tom, co Steph řekla. Pravdou bylo, že pomyšlení na to, že bych měla ze dne na den začít žít sama a nemít kromě sebe nikoho jiného, komu se zavděčit, mi přišlo jako přerušit pouto s planetou Zemí a odplout pryč do dalekého vesmíru. Pokušení najít si někoho, kdo by mi pomohl rozhodnout se, co a jak mám dělat, bylo občas nepřekonatelné. Po další diskusi napsala Steph na notebooku návrh Deklarace bezmužnosti:

Já, Olivia Anne Tennysonová, se tímto zavazuji, že se budu řídit touto Deklarací bezmužnosti, dokud nebude Seznam snů, jak je v současné době sepsán v mém deníku, realizován v plném rozsahu a bez výjimek. Deklarace bezmužnosti praví, že:

Nebudu chodit na rande ani nepřijmu žádnou nabídku na rande, i kdyby toto rande mělo být odloženo až do splnění Seznamu snů.

Nebudu se líbat, objímat, držet za ruce ani mít jakýkoli jiný fyzický kontakt s mužem, pouze čistě platonický.

Nezaregistruji se na žádnou seznamovací aplikaci, webovou stránku ani do ničeho jiného, co slouží
k domlouvání rande.

Zůstanu naprosto svobodná ve všech myslitelných významech tohoto slova.

Budu-li mít nějaké pochybnosti o tom, zda nějaká akce neporušuje tuto Deklaraci, poradím se se Stephanií Princeovou a ve všech případech budu její rozhodnutí akceptovat jako konečné.

Než jsem se nadála, byla Deklarace bezmužnosti podepsána, opatřena datem a uložena na jejím osobním cloudu, abych ji nemohla později nijak upravovat.

• • •

Bylo jedině dobře, že to prosecco nebylo alkoholické. V hlavě jsem měla už tak dost výbušnou směs vzrušení a panické hrůzy. Tohle byl můj dům, ale pokud v sobě nenajdu sílu čelit tomu, co budu muset udělat dál, nestane se nikdy mým domovem.

Abych se přiměla k akci, podnícené mnoha důraznými poznámkami Steph, domluvila jsem se s Karinou, že dnes večer provedeme další fázi plánu. Očekávala jsem výbuch hněvu, záchvat vzteku a dost možná i další cestu na pohotovost.

„Tak pojď,“ řekla Steph, když jsme vyprázdnily kelímky. „Zkusme ten stres zahnat procházkou, než pojedeme.“

„Myslím, že není v lidských silách dojít tak daleko.“

„Blbost. Jakmile nasaješ trochu čerstvého vzduchu v přírodě, není možné, aby ses necítila líp.“

Přešly jsme přes trávník a zadní brankou se vydaly do lesa. Květnové slunce bylo teplé a zastřené, a když jsme se vydaly pěšinou vinoucí se mezi stromy, nad hlavou nám ševelily listy. Natáhla jsem do plic několik doušků vzduchu, vonícího zeminou, borovicemi a květy hlohu, a musela uznat, že měla Steph pravdu. Tady, v tichu lesa, se začaly mé ztuhlé svaly uvolňovat a myšlenky zklidňovat.

Cestou jsme kromě veverky, několika drobných hnědých rorýsů a jiných ptáků nezahlédly žádného jiného živého tvora, a pak, když jsme obešly zvlášť mohutný kmen stromu, jsme se najednou ocitly na kraji mýtiny, pokryté modrými zvonky.

„Nemůžu uvěřit, že je tohle v podstatě tvoje nová za–“ Steph se zarazila uprostřed slova, otočila se ke mně s doširoka rozevřenýma očima a pootevřenými ústy. Ve zlomku vteřiny, dřív než jsem stačila zareagovat, se překvapení v jejích očích změnilo ve zlomyslný lesk, což způsobilo, že jsem vytřeštila zrak i já a zahučela: „Neopovažuj se!“

Pokrčila rameny a zmateně si přitiskla dlaň na hruď s výrazem, který mě přiměl odplížit se zpátky za strom. Zejména poté, co jsem ji chytila za ruku a obrátila se k odchodu, ale místo toho, aby šla za mnou, vykročila do volného prostoru.

Zavolala: „Halóóó!“ a mně se z toho úplně zauzloval žaludek.

Muž na druhé straně mýtiny spustil dolů ruku, ve které držel motorovou pilu, a rozhlédl se, aby se podíval, kdo to tu křičí jako puberťák, co se snaží udělat si selfíčko se svou oblíbenou chlapeckou skupinou. Měl širokou, holou hruď a seprané džíny se mu svezly nízko na boky. Když jsem se pokusila polknout, zdálo se, že se mi studem za Stephin výstup vypařila z úst veškerá vlhkost.

Muž odložil pilu na zem a rychle se zahalil do kostkované košile, což můj pocit trapnosti ještě znásobilo. Měl ten typ postavy, kterou lze nabýt spíš životním stylem než dřinou v posilovně, a to, jak tam stál v rozepnuté košili, která odhalovala každý chloupek na svalnaté hrudi, bylo pomalu horší, než když byl polonahý.

Sakra, Ollie. Na taková slova jako „polonahý“ teď ani nepomýšlej. Momentální tok mých myšlenek možná nebyl úplně v rozporu s Deklarací bezmužnosti, ale byla jsem si naprosto jistá tím, že by být měl.

Potom si sundal oranžovou přilbu s chráničem přes obličej a já aspoň přestala myslet na jeho hruď. Prohrábl si rukou rozcuchané světle hnědé vlasy, vyšisované sluníčkem, a nabídl nám trochu rozpačitý, ale i tak dostatečně oslnivý úsměv.