Patricia Gibneyová

Pohřbení andělé

Kalibr

Přeložila Drahomíra Michnová

BURIED ANGELS

Copyright © Patricia Gibney, 2020. All rights reserved.

Published by arrangement with Rights People, London.

Translation © Drahomíra Michnová, 2023

ISBN 978-80-242-9440-7

Obsah

prolog

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

29. KAPITOLA

30. KAPITOLA

31. KAPITOLA

32. KAPITOLA

33. KAPITOLA

34. KAPITOLA

35. KAPITOLA

36. KAPITOLA

37. KAPITOLA

38. KAPITOLA

39. KAPITOLA

40. KAPITOLA

41. KAPITOLA

42. KAPITOLA

43. KAPITOLA

44. KAPITOLA

45. KAPITOLA

46. KAPITOLA

47. KAPITOLA

48. KAPITOLA

49. KAPITOLA

50. KAPITOLA

51. KAPITOLA

52. KAPITOLA

53. KAPITOLA

54. KAPITOLA

55. KAPITOLA

56. KAPITOLA

57. KAPITOLA

58. KAPITOLA

59. KAPITOLA

60. KAPITOLA

61. KAPITOLA

62. KAPITOLA

63. KAPITOLA

64. KAPITOLA

65. KAPITOLA

66. KAPITOLA

67. KAPITOLA

68. KAPITOLA

69. KAPITOLA

70. KAPITOLA

71. KAPITOLA

72. KAPITOLA

73. KAPITOLA

74. KAPITOLA

75. KAPITOLA

76. KAPITOLA

EPILOG

DOPIS OD PATRICIE

PODĚKOVÁNÍ

Lily Gibneyové, Aidanově matce a mé báječné tchyni

prolog

Detektiv se později vyjádřil, že za celá ta léta, co pracuje u policie, nikdy nic podobného neviděl.

„Moment.“ Natáhl ruku a zadržel mladého policistu, jenž chtěl vstoupit do domu. „Nejdřív se podívám já. Vy počkejte venku.“

„Ale –“

„Žádné ale. Jestli nechcete, aby se vaše snídaně smíchala s krví na podlaze, uděláte, co říkám. Slyšíte?“

„Ano, pane.“

Jakmile se detektiv zbavil svého svěřence, zavřel za sebou dveře. Ve vzduchu převládal měděný pach. Otřel si hřbetem ruky ústa, zhluboka se nadechl, zacpal si palcem a ukazováčkem nos a prošel kuchyní. Zatím nevěnoval žádnou pozornost kuchyňské lince z oranžového umakartu ani rozbitému nádobí na podlaze. Pod podrážkami bot mu křupaly střepy. Vyšel z kuchyně na chodbu. Malá a stísněná. Kabáty přehozené přes zábradlí; dveře skříňky pod schody vylomené z pantů, krvavé šlápoty na dlaždicích. Jedním prstem v rukavici strčil do dveří po své levici a vstoupil dovnitř.

Gauč ležel převrácený na bok. Zpoza něj trčela bosá noha zaštítěná plochým hnědým polštářem. Polkl velký lok štiplavého hlenu a opatrně se pohyboval kolem nábytku, aniž se něčeho dotkl. Když uviděl tu ženu na podlaze, ruka mu bezděčně vyletěla k ústům. Krev jí na tváři a na krku už zaschla, na koberci vytvořila hnědou skvrnu. Odhadoval, že už uplynulo nejmíň čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy by bylo možné provést cokoli, co by se podobalo pokusu o resuscitaci. Smradlavý vzduch mu ucpal nosní dírky a sevřel hrdlo, přesto cítil na jazyku pachuť rozkladu.

Vyšel z pokoje a zastavil se na chodbě. Okolní ticho narušoval jen jeho dech. A když se podíval na schodiště a naslouchal, dolehl k němu ještě zvuk kapajícího kohoutku odněkud shora.

Spodní schod pod jeho vahou zaskřípal. Jakmile došel nahoru, zaskřípal i ten poslední. Stál na malé čtvercové podestě. Čtvery dveře. Všechny zavřené. Srdce mu bušilo do žeber tak silně, jako by se snažilo uniknout z té klece z kostí. Vyschlo mu v ústech a ucpal se mu nos, takže se mu špatně dýchalo navzdory hřmění v hrudi.

Dveře byly staré. Mosazné dveřní koule. Ocelové panty. Uvolněné hřebíky. Otočil nejbližší koulí, dveře se otevřely dovnitř.

Koupelna.

Zelené kachličky. Zažloutlá vana. Bílý keramický záchod a umyvadlo. Změť barev. Ve vzduchu bylo cítit bělidlo, žádná krev. Pomalu vydechl a vycouval z místnosti. Začichal, vzduch na podestě byl zatuchlý. Otočil koulí vedlejších dveří. Zarachotily. Pak se otevřely.

Změna zápachu působila jako úder. Na jeho bojující dýchací cesty nemilosrdně zaútočil silný měděný pach. Zavřel oči před výjevem, jenž se mu naskytl. Ale bylo to zbytečné. Od té chvíle se mu tahle krvavá lidská jatka pokaždé vybaví, když položí hlavu na polštář a zavře oči. Jeho sny se změní v nočními můry, už nikdy nebude klidně spát.

Děti.

Ještě malé, něco před pubertou, pomyslel si. Jak tohle mohl někdo udělat?

Dvě holčičky oblečené do nesourodých růžových a žlutých pyžam. Jedna měla jednu nohu bosou, na druhé tlustou ponožku, napůl sundanou; nohu nataženou, jako by se snažila utéct. Druhá dívka ležela u okna, ruku měla podobně nataženou v pokusu o útěk, ústa ztuhlá v nyní už němém výkřiku. Závěsy byly zatažené, stahovací okno za nimi pevně zavřené.

Zůstal strnule stát na prahu. Nic by tím nezískal, kdyby šel dál dovnitř. Nechtěl narušit stopy na místě činu. Vrah svůj krutý útok provedl už dávno a utekl. Nebo…

Detektiv ztuhl. Je vrah za jedněmi z dalších dveří?

Vycouval z místnosti, otočil se ke třetím dveřím a sáhl na své náramenní pouzdro. Pomyšlení, že by zastřelil původce této zkázy, mu dodalo adrenalin.

„Jdu dovnitř,“ houkl, i když si nebyl jistý, jestli to řekl dostatečně nahlas, aby varoval kohokoli, kdo mohl být uvnitř.

Místnost byla další ložnicí. Na podlaze se povalovaly nesourodě povlečené přikrývky a dva polštáře. Na prostěradle na posteli viděl uprostřed velkou mokrou skvrnu. Byl si jistý, že tohle není krev. Bylo víc než jasné, že ten, kdo tu spal, se pomočil. Jedna z dívek? Probudil ji hluk vetřelce? Je tohle ložnice rodičů? říkal si, když zahlédl v zrcadle na dveřích skříně svou sinalou tvář.

Okno bylo povytažené a lehký větřík hnal záclonu zpátky do místnosti. Věděl, že by se neměl pouštět dál dovnitř, ale musel mít jistotu. Klekl si a nakoukl pod postel. Zaprášený kufr a semišové bačkory. Vstal a všiml si dveří po své pravici. Koupelna? Přikradl se k nim, vlastně nevěděl, proč se bojí způsobit hluk. Přece svou přítomnost ohlásil. V ruce držel zbraň. Tak čeho se bát?

Dveře visely na dvou pantech, třetí byl rozbitý. Za nimi sprchový kout se staromódním igelitovým závěsem a malý záchod.

Místnůstka byla prázdná.

Tři mrtvá těla. Matka a dvě dcery? Existoval tu otec, manžel nebo partner? Pokud ano, kde je? Byl to on, kdo provedl ten brutální útok na svou rodinu, a pak utekl?

Vycouval z místnosti a nahlédl do posledního pokoje.

Jedna postel. U jedné stěny šatník, vedle postele noční stolek s nerozsvícenou lampou. Úzké okno s lehkými květovanými bavlněnými závěsy. Štěrbinou proudilo světlo a uprostřed malého pokoje se tvořil kužel prachových smítek.

Spěšně sešel po schodech a vyběhl ven. Předklonil se, s rukama opřenýma o kolena nasál čerstvý vzduch a snažil se udržet snídani v žaludku.

„Co jste našel?“ zeptal se ho uniformovaný kolega.

„Matku a dvě děti. Děvčata. Mrtvé, všechny tři mrtvé.“ Zalapal po dechu a zoufale se snažil zbavit se pachu smrti a obrazů, které se mu nesmazatelně vryly do paměti.

„Dvě děti?“

„Jo. Na jejich otce jsem nenarazil. Zatím ne. Šmejd.“

„Říkal jste dvě děti?“

„Proboha, jste snad hluchý? Proč to pořád opakujete?“

„Já teda nevím, ale… Myslel jsem, že ve zprávě se píše…“ Policista vylovil z kapsy saka svůj zápisník. Listoval stránkami. „Měly by tam být tři děti.“

Detektiv se napřímil a třesoucí se rukou si otřel čelo. Zašátral v kapse po cigaretách a vydechl: „Takže kde je sakra to třetí?“

O dvacet let později

Vyndat zmrzlé zboží vyžadovalo hrubou sílu a samozřejmě rukavice.

Jedny jsem našel v dřevěné bedně pod hromadou zahradnických potřeb; obsahovala ještě mimo jiné pytle na odpadky, přípravek na hubení slimáků a přípravek na hubení plevele. Chvíli jsem uvažoval o možném využití přípravku na hubení plevele, ale nakonec jsem ho hodil zpátky do bedny. V bedničce s nářadím jsem našel cívku lepicí pásky. Opustil jsem kůlnu a zamířil k místu, kde jsem měl pracovat.

Kleštěmi jsem přeštípnul zámek na prvním ze tří pultových mrazáků. Cítil jsem, jak se vzduch tetelí očekáváním. Zvedl jsem víko a dal se do práce. Vyndal jsem zmrzlé maso. Dvě jehněčí kýty a půlka hovězího. Tohle byla zástěrka, kdyby sem někdo přišel a slídil kolem. Jakmile se vyndalo falešné dno, objevil se pod ním inkriminovaný předmět, přimrzlý ke stěnám.

Vypáčit ho ven stálo trochu námahy. Plastový obal se na několika místech protrhl. Když se ho nakonec podařilo úplně vyhrabat, část igelitu zůstala přimrzlá ke stěnám mrazáku. S tím se už nedalo nic dělat. Aniž bych věnoval příliš pozornosti plátu masa (nenapadá mě lepší výraz), hodil jsem ho na podlahu. Opravdu jsem se na něj nechtěl dívat. Věděl jsem, co to je. Viděl jsem to už předtím, než to zmrzlo.

Pytle na odpadky se mi hodily. Rozřízl jsem je a rozložil, pak jsem do nich plát zabalil. Zmrzlé maso bylo vidět dírami v roztrženém obalu, žluté a zvrásněné.

Když jsem ho zabalil do několika rozříznutých pytlů a balík důkladně omotal lepicí páskou, vrátil jsem do mrazáku falešné dno a následně i krycí maso.

Práce byla skoro hotová. Teď už jen zbývalo pod rouškou tmy náklad převézt a zlikvidovat. Jednu várku se mi podařilo přemístit už dřív. Tohle mělo být naposledy.

Zbývalo vyložit ještě dva mrazicí boxy. Pracoval jsem systematicky.

Měl jsem toho ještě hodně na práci, než vyjde slunce.

1. KAPITOLA

Neděle

Pomalu spustili rakev do měkké hlíny.

Do vzduchu se vznesl výkřik, nebo spíš melancholický povzdech. Lottie Parkerová pohlédla doprava. Grace Boydová hleděla skelným pohledem přímo před sebe, tvář zalitou slzami. Jednu ruku si držela u úst a kousala si nehty. Na horní ret jí skápla kapka z nosu a Lottie měla sto chutí vzít kapesník a utřít ji. Ale zůstala nehybně stát.

Ačkoli byl poslední týden v květnu, od Atlantiku foukal na západní pobřeží ledový vichr jako tornádo. Lottie na sobě měla jen lehký letní kabát a vítr jím zběsile lomcoval. Hřbitov na kopci byl otevřený živlům; vysoké keltské kříže za ta léta obrostly zeleným mechem, na jednom z nich dokonce v jeho nejvyšším bodě uvízly při nějaké vichřici mušle. Ojedinělé stromy se hluboce skláněly před větrem, jako by ho o něco prosily. Keře fialového vřesu se vlnily, chundelaté horské kozy s hebkou srstí do nich nořily sametové čumáky. Idylická scéna, nebýt toho smutku.

Kněz pokropil jámu, v níž spočívala rakev, svěcenou vodou. Pak vyzval nejbližší pozůstalé, aby udělali totéž. Lottie na chvilku osaměla, ostatní zvolna přistupovali k hrobu, nabírali malou lopatkou hrstku hlíny a nechali ji dopadnout na dřevěnou rakev s mosazným křížem. Grace chvíli otálela, pak utrhla lilii z květinového věnce a hodila ji dolů, do zející hloubky země, bílé okvětní lístky nesly světlo do temnoty pod sebou.

Od moře se přihnal další ostrý vítr. Lottie se zachvěla, vzpomínky na pohřeb jejího manžela Adama se obnažily a zjitřily. Vůně lilií, tak silná, jí naplnila chřípí. Přiložila si ruku k ústům a zakryla si nos. Ale neuronila ani slzu. Za ta léta už z hlubin její bytosti vytrysklo dost slz, už nezůstaly žádné, které by mohla přidat k slzám ostatních.

„Ve jménu Otce, Syna a Ducha svatého…“ Kněz dokončil modlitby a Lottie poodešla stranou, než procesí místních obyvatel vyjádří rodině soustrast.

Postavila se k živému plotu z trnitého ostružiní, který označoval okraj útesu, nastavila tvář větru vanoucímu od moře. Vítala ten dotek přírody. Neměla tušení, jak dlouho tam stála, než v měkké trávě za sebou zaslechla blížící se kroky. Neohlédla se, dál upírala zrak na širou vodní hladinu s mlhavým obzorem v dálce. Na okamžik zatoužila, aby se mohla nechat tiše unášet na hřebeni bíle zpěněné vlny někam daleko od místa, kde teď stála.

Teprve když ucítila ruku, jež vklouzla do její a stiskla jí prsty, otočila se. Boyd jí položil hlavu na rameno, druhou rukou pevně objímal kolem ramen svou sestru.

„Pěkné rozloučení s mámou,“ poznamenal tiše. „Už je po všem, Lottie.“

Něžně a zlehka ho políbila na čelo.

„Ne, Boyde, teprve to začalo.“

* * *

Grace Boydová seděla schoulená v rohu lokálu, opuštěná postava, nepřirozeně tichá, pořád si kousala nehty.

„Nevím, co s ní mám dělat,“ přiznal se Boyd šeptem, když se Lottie objevila vedle něj se dvěma sklenicemi perlivé vody. Rychle si od ní jednu vzal, než do ní mohl někdo strčit, protože hospoda se rychle plnila.

„Pojď ven,“ navrhla mu.

Na slunci se nadechla čerstvého mořského vzduchu. „Leenane, to je nádhera. Tady se natáčel film Pastvina, že?“

„Ano. Máma má… měla na zdi v obýváku pověšenou fotku Richarda Harrise.“

„Moc nevím, co ti mám říct, Boyde.“ Přestože Lottie sama prožila tolik trápení a smutku, teď zjistila, že vůbec neví, jak reagovat na žal někoho druhého.

„Poraď mi, co mám dělat s Grace.“

Odsunula od dřevěného stolu židli potřísněnou ptačím trusem a ukázala Boydovi, aby se posadil. Otřel ji rukou a Lottie se opřela o stůl.

„Tady je každá rada drahá,“ odpověděla. „Grace žila celý život s vaší matkou. Bude to pro ni velká změna, když teď zůstane sama.“

„O to právě jde.“ Napil se piva, které si s sebou přinesl ven. „Myslím si, že nemůže žít sama.“

Lottie se zadívala na půllitr. „Kde jsi vzal pivo?“

„Tohle je hospoda, Lottie.“

„Během léčby bys neměl pít.“

Boydovi před šesti měsíci diagnostikovali lehkou formu leukémie, a přestože nemoc zvládal dobře, takže mu léčbu zkrátili, jeho zdraví i nadále zůstávalo vážnou starostí. Měl oslabený imunitní systém a byl náchylný k infekcím. Lottie se obávala, že stres ze smrti matky jeho uzdravování nepřidá.

„Doktor říkal, že si občas můžu dát skleničku,“ namítl mrzutě. „Tak mě nech.“ Sklopil hlavu. „Grace se snaží být samostatná, ale víme, že nemůže zůstat sama. Potřebuje někoho, kdo na ni bude dávat pozor.“

Lottie natáhla ruku, zvedla mu bradu a podívala se mu do smutných oříškových očí. „Tvoje máma byla skvělá a bude vám chybět. Je to rána pro vás všechny. Zvlášť pro Grace.“ Pak řekla něco, o čem věděla, že to chce slyšet. „Možná bys ji měl vzít k sobě do Ragmullinu.“

„To ale budu muset vystěhovat Kirbyho.“ Boyd se křivě usmál.

„Stejně je nejvyšší čas, aby si našel vlastní bydlení, a jestli můj nevlastní bratr Leo přijde s penězi za dům ve Farranstownu, můžeme si něco koupit společně a Grace bude bydlet s námi.“

Pomyslela na tahanice s právníky kvůli právním dokumentům, z nichž žádnému nerozuměla. Chtěla jen podepsat smlouvy a dostat peníze, ale tak jednoduché to bohužel nebylo. Leo Belfield se v jejím životě objevil, když řešil těžký případ, při němž se odhalilo její skutečné rodinné dědictví. Lottie se s tím pořád snažila vyrovnat.

Boyd se na ni podíval přes okraj půllitru. „To bys pro mě udělala?“

„Víš, že bych pro tebe udělala cokoli.“

„Mluvíš jako hrdinka ze zamilovanýho románu.“

„Ty je čteš, co?“

„Chytrá hlavička,“ řekl s úsměvem a v očích měl ten rošťácký pohled, který u něj už tak dlouho neviděla.

Odložil sklenici a položil jí ruku na dlaň. Cítila teplo jeho doteku, které jí pronikalo kůží do žil. Zadívala se přes třpytící se vodu v zátoce na bujnou zelenou vegetaci na úbočí hor, které chránily zátoku.

„Vím, že jsi nemocný, Boyde, ale jsem díky tobě tak šťastná!“

Zevnitř k nim dolehl cinkot roztříštěného skla. Vteřina ohromeného ticha přerušila šum hovoru a pak se ozval pronikavý výkřik.

„To je Grace,“ uvědomil si Boyd a rychle se zvedl ze židle, ale Lottie už byla ve dveřích, kde ji přivítalo pozdvižení.

V hospodě bylo dusno a vedro a v jednom rohu se vytvořil půlkruh zpocených těl. Prodrala se lokty skrz tři řady přihlížejících. Grace Boydová se choulila na lavici, kolena přitisknutá k hrudi, plakala a vzlykala, vlasy měla rozcuchané a ruce poškrábané.

„Všichni se ode mě držte dál,“ procedila skrz zaťaté zuby.

Lottie došla k rozrušené a rozcuchané mladé ženě a mírným tónem ji vyzvala: „Grace, pojď se mnou ven.“

„Jen jsem se jí zeptal, kde bude bydlet,“ přiznal se nějaký zkoprnělý muž. „Úplně vyletěla, když jsem –“

„Dej jí pokoj,“ přerušil ho další.

Lottie to stačilo. Potřebovala Grace v klidu vyvést z toho rozruchu.

„Ustupte. Dopřejte jí trochu vzduchu. Přineste někdo sklenici vody.“ Ohlédla se na srocený dav. „Honem.“

Obecenstvo se rozptýlilo a někdo jí strčil do ruky půllitr s vodou. Přisedla si na lavici vedle Grace.

„Napij se. To tě zchladí.“

Překvapilo ji, když si Grace sklenici vzala a pořádně si lokla, aniž zvedla oči.

„Nevšímej si těch řečí. Co chlapi vědí o smutku, že?“

Grace začala škytat.

„Pij pomalu. Jen ucucávej. No tak.“

„Nejsem malá,“ odsekla Grace rozzlobeně.

„Nechceš jít ven? Je tam Mark. Možná bys mu mohla říct, co se děje.“

„On mě nechápe, Lottie. Nikdo mě nechápe. Dokonce ani ty ne.“ Grace si utřela nos hřbetem ruky jako malé děcko.

„Mám s tou svou bandou doma zkušeností dost, třeba bych ti mohla pomoct.“

Grace zavrtěla hlavou a vrátila jí sklenici. „Chci domů. Můžeš mě odvézt?“

„Jistěže můžu.“ Lottie jí podala plátěný ubrousek ze stolu. „Utři si oči a vypadneme odsud.“

Grace vstala a otřela si obličej. Zmuchlala ubrousek a strčila si ho do kabelky. „Mám tě ráda, Lottie, a jsem ráda, že chodíš s mým bratrem.“

„To je od tebe hezké, ale poslouchej mě. Jsem tu i pro tebe.“

„Jenže máma… Bude mi hrozně chybět. Chápeš to?“

„Ztratila jsem manžela, takže to chápu víc, než si vůbec dokážeš představit. Tak pojď už kruci odsud.“

„Dala bych si slaninu s kapustou. Myslíš, že bys mi to mohla uvařit?“

Lottie v duchu zaúpěla. Kuchařským talentem zrovna neoplývala. Grace měla chuť na něco, co vařila její matka. Na něco, čím by si ji oživila.

„Do které restaurace vaše máma nejraději chodila?“

„Ke Dvanácti hřebíkům.“

„Tak tam zajedeme.“

„Ty jsi tak hodná, Lottie.“ Grace posmrkla. „Děkuju.“

Lottie narůstal v krku knedlík. Bylo pro ni těžké soucítit s vlastními dětmi, tak jak je možné, že se dokáže chovat tak mateřsky k téhle ženě, které už je přes třicet? Nedokázala na to najít odpověď. Přešla k Boydovi, jenž stál u dveří.

„Trefíš tam?“

„Ano, šéfe.“ Mrkl na Grace, která se zmohla na smutný úsměv.

„A pak se musím vrátit do Ragmullinu,“ oznámila Lottie. „S tebou, nebo bez tebe,“ šeptla ještě Boydovi do ucha.

2. KAPITOLA

Pondělí

Rodinný dům z padesátých let minulého století měl nahoře ložnici a dva pokoje, vpředu neudržovaný čtvercový plácek zarostlý trávou, jímž vedl popraskaný betonový chodníček ke vchodovým dveřím. Stál jako druhý v řadě deseti samostatných rodinných domů. Někdo vybudoval zápraží a zábradlí po stranách dvou vstupních schodů. Jeffově tetě Patsy Coleové bylo pouhých šedesát, když tu před dvěma lety zemřela ve vlastní posteli, ale to Faye nijak neznepokojovalo. Nevěřila na duchy a strašidla. Byla šťastná. Konečně měli s Jeffem vlastní bydlení. Jakmile to tu zrenovují a nově vytapetují, bude moct utéct z jejich dosavadního malého bytu. Otřela si ruku o bílou bavlněnou košili a se vzrušením si přejela po zatím neviditelné vypouklině pod ní.

Klíč se lehce otočil v zámku. Otevřela dveře a vkročila na šedé linoleum se dvěma vybledlými čarami, stopami po kolech Patsyina invalidního vozíku. To bude muset pryč, pomyslela si a došla do obývacího pokoje.

U protější stěny stál krb. Kachličky s tygřími pruhy kolem rozbitého roštu a květované tapety začouzené kouřem. Jeff už odvezl spoustu nábytku do sběrného dvora a většina krámů putovala rovnou na skládku. Nebylo tu nic, co by stálo za to nabídnout nějakému bazaru. Jediné, co v této místnosti nakonec zůstalo, bylo staré křeslo a prošlapaný oranžový koberec.

Faye se zastavila u okna. Znovu si sáhla na břicho a usmála se. Jejich vlastní dům. Rozhlédla se kolem a rozhodla se, že první, co odsud poletí, budou tapety. Měly nevkusný křiklavý vzor, ačkoli teď už vybledlý a zašlý, na mnoha místech byly potrhané a místnost kvůli nim vypadala menší, než ve skutečnosti byla. Plánovali zbourat stěnu, která oddělovala obývací pokoj od kuchyně. Snažila se představit si ten otevřený prostor, ale když tu teď stála a nad hlavou jí ševelil třížárovkový lustr, přemýšlela, jestli to vůbec půjde. Bylo to tu opravdu dost malé.

Z miniaturní sady nářadí vytáhla špachtli, pak naplnila plastový škopík rezavou vodou z kuchyňského kohoutku a začala navlhčovat tapety v rohu u okna. Nejdřív postupovala pomalu, bála se, aby nepoškrábala omítku pod papírem, ale za chvíli pocítila příliv adrenalinu, který ji poháněl, aby co nejrychleji zbavila každou stěnu těch ohavných tapet, a během hodiny se dopracovala až ke krbu. Brodila se útržky vlhkého plesnivého papíru, lepily se jí na džíny a bílé conversky. Ale nevadilo jí to.

Tapeta nalevo od krbu šla odstranit snadněji než jinde. Stačilo zatáhnout prsty za okraj a škubnout a papír se sloupl v jednom dlouhém pruhu. Poklepala špachtlí na omítku. Ozval se dutý zvuk. Poklepala na zeď vpravo od krbu. Pevná.

Poodstoupila a prohlížela si zeď. Pozornému oku neuniklo, že i omítka je tu jiná. Na části zdi byla soudě podle barvy čerstvější. Faye přemýšlela, proč tomu tak je. Pak si vzpomněla, že se Jeff zmínil o tom, že v této místnosti kdysi stál sporák nebo kamna či co, ale že ho strýc odstranil a raději místo něj zbudoval krb a přistavěl kuchyň. Faye věděla, že ten přístavek musí zmizet. Střecha na kuchyni byla plochá a zatékalo tam.

Povzdechla si nad množstvím práce, kterou ještě budou muset udělat. Dohodli se, že si všechny úpravy provedou sami. Bude to levnější, prohlásil Jeff, a nikam nespěcháme. Ona však spěchala. Chtěla se nastěhovat dřív, než se dítě narodí. To jim dávalo na rekonstrukci necelých šest měsíců. Možná když zbourají tenhle kousek zdi, pomyslela si, vznikne tu pěkný výklenek. Pořídila by do něj regály z IKEA. Hodily by se ke kamnům na dřevěné štěpky, která už vybrala. Ten nápad v ní vyvolal radostné vzrušení.

Šla do kuchyně, kde měl Jeff větší bednu s nářadím. Našla si bourací kladivo a vrátila se do obývacího pokoje. Teď, nebo nikdy, řekla si v duchu a praštila kladivem do středu té části s odlišnou omítkou. V okamžiku byla od hlavy až k patě pokrytá prachem. Před očima jí plavaly mraky prachových zrnek. Měla si vzít ochranné brýle. Udělala krok zpět a prohlížela své dílo. Povzdechla si. Udělala jen malou díru, i když měla pocit, že do té rány dala všechno.

Zaklesla prsty za sádrokarton a snažila se ho odlomit. Nakonec přece jen podlehl přesile. Vedle starého kachlového krbu se objevila větší díra. Jeffův strýc a teta v ní možná nechali ukrytou schránku, pomyslela si. To by bylo vzrušující.

Najednou ji zamrazilo v zátylku, až se jí zježily chloupky pod vyčesaným culíkem. Třeba tahle zeď neměla nikdy spadnout.

Snažila se zahnat ten divný pocit, jenž se jí zmocňoval, tak znovu zvedla kladivo a vší silou praštila do zdi. Omítka praskala, trhala se a rozpadala. Faye kašlala a prskala, mávala rukama kolem sebe, snažila se vyčistit vzduch a modlila se, aby prach neublížil dítěti, které roste v jejím lůně.

Když se rozptýlila poslední zrnka, přistoupila blíž a zamžourala do temného prostoru. Celým tělem jí otřásla úplná tsunami hrůzy. Zuby jí drkotaly a po zádech jí stékal pramínek studeného potu.

Díra nebyla prázdná.

Faye zalapala po dechu a uskočila dozadu, když se ta věc ve zdi zakymácela, vykutálela se ven a s třesknutím jí přistála u nohou. Zíraly na ni dvě nevidoucí oči.

A teď už Faye pronikavě zaječela.

3. KAPITOLA

Lottie se probudila, vedle ní tvrdě spal její vnuk. Když se včera večer vrátila z Galway, Katie chovala plačícího Louise v náručí.

„Jsem z něj dnes už úplně vyřízená, mami,“ bědovala Katie hlasem stejně vysíleným jako chlapcovo fňukání. „Nevím, co to s ním je.“

„Možná se mu prořezávají stoličky.“ Lottie hodila tašku s věcmi na přenocování za gauč a převzala vnoučka do náruče. „Co se děje, chlapečku? Stýskalo se ti po babičce?“

Odpovědí jí byl další hlasitý pláč.

„Před půl hodinou jsem mu dala lžičku Calpolu,“ vzdychla Katie, „ale vůbec to nepomohlo.“

„Musíš s ním mít trpělivost.“ Lottie chlapce chovala na klíně a konejšila ho lehkými polibky do hebkých vlasů. „Běž si lehnout. Já se o něj postarám.“

„Ráno musíš do práce. Nechci, abys mi to pak vyčítala, jestli se kvůli němu nevyspíš.“

„Nebudu ti to vyčítat,“ ujistila ji Lottie.

Teď se však probudila s bolestí hlavy a bylo jasné, že do práce přijde pozdě. Vysoukala se zpod teplé peřiny a rychle se osprchovala. Natáhla si černé džíny a bílé tričko s dlouhým rukávem. Aspoň se nebude muset natírat opalovacím krémem, jestli dnes bude muset pracovat v terénu.

Louis se zavrtěl, otočil se a s palcem v puse tvrdě spal dál. Bude muset Katie vzbudit. Po špičkách přešla po podestě, zaťukala na dveře a nahlédla dovnitř. Dcera měla dlouhé černé vlasy rozhozené po polštáři, který se pohyboval s každým jejím nádechem.

„Katie? Holčičko, musíš vstávat.“ Přejela prsty po dceřině nahém rameni a jemně s ní zatřásla.

„Ach? Co? Kolik je hodin?“

„Moc ne, ale jdu pozdě do práce.“

„Věděla jsem, že mi to budeš vyčítat.“

„Neřekla jsem ani slovo. Louis spí v mé posteli. Jdi si k němu lehnout. Vypadá to, že se z toho vyspí. Myslím, že mu jen rostou zuby.“

„Jo, jo.“ Katie odhrnula peřinu a rozespale přešla do Lottiina pokoje.

Na Seanovy dveře Lottie zabušila rázněji. „Seane. Je čas vstávat do školy.“

„Jo, jo,“ zahuhlal její šestnáctiletý syn a opakoval slova, která před chvílí zamumlala Katie. „Jsem vzhůru.“

U třetích dveří zaváhala. Osmnáctiletá Chloe nechala školy. Žádné matčino přemlouvání, uplácení ani nátlak ji nedonutily, aby to nedělala, a Lottie se navíc musela vypořádat s Boydovou nemocí a Seanovou věčnou nabručeností, takže to nakonec vzdala. Chloe pracovala na plný úvazek v hospodě U Fallona a zdálo se, že jí to tak vyhovuje. Lottie však trvala na tom, že se dcera v září zase do školy vrátí a dokončí si vzdělání.

Na její dveře tedy ani neklepala, sešla dolů do kuchyně a ve spěchu popadla toast, že si ho sní v autě.

Doufala, že ji čeká klidný pracovní týden.

4. KAPITOLA

Ten dron byl skvělá zábava. Svištěl takovou rychlostí, že kluci měli co dělat, aby mu stačili. Jack Sheridan byl nadšený ze snímků, které se mu zobrazovaly na displeji telefonu připojeném k ovladači. Byly jasnější než Středozemní moře v létě. To mohl s jistotou říct, protože loni byl o prázdninách s rodiči na Mallorce. Jeho kamarád Gavin Robinson naopak jezdil jen do nedalekého Connemary na západě Irska.

„Tvoje máma fakt věří, že používáme dron kvůli nějakýmu školnímu projektu?“ zeptal se Gavin.

„Jasně, že věří. Moje máma věří všemu, co jí řeknu. Tvoje ne?“

„Blbneš? Víš, jakou mi každý ráno dává sodu?“

Jack se zasmál. „Když jí nevykecáš, kam chodíme před vyučováním, tak by to mělo bejt v pohodě, ne?“

„No, příští měsíc mám narozky, bude mi dvanáct,“ pochlubil se Gavin, „takže si budu přát dron.“

Jack se z mostu nad železniční tratí podíval na město ležící v nedalekém údolí, na věže katedrály tyčící se jako stráže chránící Ragmullin před zlými příšerami. Otec Jacka často varoval před zlými lidmi, kteří jsou horší než příšery, a kladl mu na srdce, aby se nedával do řeči s nikým, koho nezná. Rodiče si snad mysleli, že je mu pět, nebo co. Příšery jsou přece pouhým výplodem fantazie.

Slunce rychle stoupalo výš na oblohu a Jack podle toho usoudil, že dnes bude stejně teplo jako včera. Svlékl si bundu, sroloval ji, nacpal do školního batohu a hodil si ho na záda. Pak obrátil pozornost ke kolejím dole.

„Půjdeme kolem kanálu, nebo po kolejích?“ zeptal se kamaráda.

Gavin už sestupoval po povlovných schůdcích, které vedly od mostu dolů k železnici.

„Kolem kanálu jsme šli posledně. Říkali jsme si přece, že dneska půjdem podle trati, ne?“

„Jo, ale nechci, aby ten pitomej příměstskej vlak Jediho sejmul.“ Jack uspořádal mezi jejich kamarády soutěž o to, jak se dron bude jmenovat. Když o tom teď tak přemýšlel, uvědomil si, že to vlastně žádná soutěž nebyla, protože nenabídl žádnou cenu a jméno si nakonec stejně vybral sám.

„Ten ranní už je dávno pryč,“ poučil ho Gavin, „a další jede až za hodinu. Tak pojď.“

Jack tedy vykročil po schodech za kamarádem. Musel uznat, že Gavin často mluvil jako dospělý, i když mu bylo teprve jedenáct. Jackovi to lezlo na nervy a vždycky v takových chvílích přemýšlel o tom, že si najde nového nejlepšího kamaráda, ale Gavin znal věci, které on ne, jako třeba jízdní řád vlaků, takže mít někoho takového nablízku bylo fajn.

Ujistil se, že je kamera dronu zapnutá a paměťová karta je na svém místě, aby dron mohl nahrávat, nastavil ovladač a vyslal Jediho na trasu podél kolejí.

„Ať nezaletí za tu zatáčku!“ zařval Gavin. „Okamžitě ho zastav, ty vole. Uletí nám a už ho nenajdeme.“

„Hlídám to na displeji, ty chytráku.“ Jack se dal do klusu a předběhl Gavina. Jedním okem sledoval displej svého mobilu a druhým Jediho. Dron přeletěl ostružinový keř a zmizel z dohledu.

Když k němu Gavin došel, Jack zpomalil a popošel několik kroků dopředu. Dával si dobrý pozor, aby se nepřiblížil ke kolejím víc než na krok, pro případ, že by si Gavin spletl jízdní řád. Což nebylo pravděpodobné, ale člověk nikdy neví, co se může stát. Určitě nechtěl, aby je vlak z Ragmullinu do Dublinu smetl a udělal z nich sekanou. Fuj.

„Co je to?“ Gavin ukázal na displej.

„Co jako?“

„Vrať Jediho. Ať znovu zabere ten kousek trati.“

Jack se na Gavina podíval a všiml si, že kamarád má oči navrch hlavy.

„Zdálo se mi, že jsem něco zahlíd mezi pražci,“ vyjekl Gavin. „Nahráváš?“

„Jasně, že nahrávám.“ Jack obrátil dron na zpáteční trasu a pozorně se díval na displej mobilu.

„Zůstaň nad tím. A nahrávej!“

„Já vím. Nejsem blbej,“ vyjel na kamaráda podrážděně. Zastavil se a vytřeštěně zíral na displej.

„Jacku?“ Gavinovi se roztřásl hlas. „Co to na těch kolejích je?“

Jack neměl tušení, ale připomínalo mu to jednu z těch příšer, která má být jen výplodem vaší fantazie.

„Vypadá to jako zombie. Jako něco, s čím bojuje Spiderman.“

Gavin to popsal střízlivěji: „Vypadá to jako ňáký tělo bez hlavy.“

Jack přiblížil dron a ten se teď vznášel přímo nad tou věcí na kolejích. Vzápětí s hrůzou sledoval, jak si Gavin zvrací na školní uniformu.

5. KAPITOLA

Faye se konečně uklidnila natolik, že byla schopná popadnout mobil a zavolat Jeffovi. Do patnácti minut byl u ní.

„Myslel jsem, že tě někdo zavraždil nebo co,“ řekl, když ji starostlivě usadil do tetina páchnoucího křesla.

„Nedělej si z toho srandu, Jeffe. Ta… věc mě vyděsila k smrti!“ Otřela si čelo kapesníkem, který jí strčil do ruky. „Co to je? Řekni mi, že to není opravdický.“

„Nejspíš ne. Určitě nějakej fór.“

„Ale kdovíjak dlouho to tam bylo zazděný! Přece by tam někdo nezazdil falešnou lebku, ne?“

„Mně se zdá, že jo.“ Posadil se vedle ní na podlahu. „Proč jsi vlastně tu zeď probourala?“

„Strhávala jsem tapety a všimla jsem si, že ta omítka je jiná.“

„Jak jiná?“ zeptal se rádoby nenuceně, ale Faye si všimla, že je z toho taky znepokojený. Faye se snažila uklidnit tím, že už bůhví pokolikáté pozorovala jeho podlouhlý obličej, obdivovala ty výrazné rysy, hladkou křivku brady. Jeho modré oči ji v pološeru oslňovaly. Chtěla, aby ji pevně objal, přivinul k sobě a ona by zabořila tvář do jeho měkké bavlněné košile, jenže Jeff seděl na podlaze s nohama zkříženýma pod sebou jako mnich. Bylo mu devětadvacet, jí pětadvacet a byla do něj zamilovaná až po uši.

„Tady byla omítka čerstvější.“ Ukázala na díru ve zdi. „A když jsem na to místo zaklepala špachtlí, znělo to dutě.“

„A tak jsi to musela rozmlátit kladivem? Proč?“

Faye unaveně pokrčila rameny. „Nezlob se. Napadlo mě, že jestli je tam třeba něco jako výklenek, mohly by se tam dát police.“ Její hlas se už vrátil do normálu, ačkoli měla pocit, že má z toho křiku úplně rozedřené hrdlo. „Nestálo by to moc. Vím, že nechceš, abych zbytečně vyhazovala peníze, když jich moc nemáme.“

„Neměla ses do bourání zdi vůbec pouštět. Nepřiletěl se někdo ze sousedů podívat, co je to tu za kravál?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Myslím, že většina z nich je v práci.“

„No, asi jo.“ Vstal a přešel blíž ke zdi, zkoumal Fayein demoliční zásah. Pak si pozorně prohlédl lebku ležící uprostřed podlahy. Šťouchl do ní špičkou boty. „Mně se nezdá pravá.“

„Mně tak připadala, když odtamtud vypadla. Je dost malá. Vyděsilo mě to k smrti.“

Napřímil se do své skoro dvoumetrové výšky a začal přecházet dokola po pokoji. „Nepotřebuješ zajít k doktorovi?“

„Proč bych měla?“

„Kvůli tomu malýmu. Měla jsi šok a –“

„Jeffe, děťátko je v pořádku. A já taky.“ Přemýšlela, jak vyžene z hlavy ten děsný obraz lebky, jež jí přistála u nohou. „Myslím, že bysme měli zavolat policii.“

Jeff se přestal nervózně procházet. „Proboha, to ne. Uděláme ze sebe akorát blázny.“ Zasmál se, chytil ji za ruku a vážně se jí zadíval do očí. „Ta lebka není pravá. Nejspíš nějakej pozůstatek z dávnýho Halloweenu. Nebudem policajty zbytečně okrádat o čas.“

„Ale kdo ji tam dal a proč?“ Cítila, jak jí konejšivě tiskne zaprášenou ruku. „Tys věděl, že je tam nějaká tajná skrýš?“

Pustil její dlaň a ustoupil, založil si ruce v bok. „Ne. Mohla tam být už léta předtím, než teta a strýc dům koupili, ale vím, že odsud jednou vyhazovali ten sporák.“

„Můžeš to nějak zjistit?“

„Co mám zjistit?“

Faye netrpělivě vzdychla. Jeff se choval nemožně. „Zjistit, kdy ten výklenek zazdili a omítli, takže kdy tam tu lebku mohl někdo dát.“

„Nemám se koho zeptat. Máma, táta a strýc Noel zemřeli dost dávno a teta Patsy už taky nežije.“

„Někdo z rodiny přece snad ještě žije.“

„Už jenom já. A ty na tu lebku musíš přestat myslet. Vyhodím ji do popelnice. Zapomeň na ni. Vezmu tě do města na cappuccino a teplý croissant.“

Vyskočila a skoro zaječela: „Jak můžeš myslet na jídlo, když se ti na podlaze obýváku možná válí něčí hlava!“

Nechtěla zvyšovat hlas, ale všechno v ní křičelo, že se jedná o něco špatného a že to oba musí brát vážně. Rozkašlala se, prach ji dráždil v krku. Z očí jí vyhrkly slzy, zavrávorala. Jeff ji pevně zachytil za paži a ona se o něj roztřeseně opřela.

„Faye, hrozně přeháníš. Podívej se na mě. Říkám, že na to zapomeneme. Myslím to vážně.“

Opřela se o zeď a úplně zkamenělá sledovala, jak Jeff zvedl tu malou lebku ze země.

„Máme tady někde sáčky na odpadky?“ Otáčel lebkou v ruce, dokonce prostrčil prsty očními důlky.

„Myslím, že bysme neměli –“

„Ježíši, Faye, přestaň.“ Nadechl se a podíval se na ni. „Promiň. Nezlob se, že jsem ti nadával. Je to prostě hrozný… Taky mě to vzalo. Zůstaň tady. Najdu si ten sáček sám.“

Vyšel s lebkou v ruce z místnosti a Faye slyšela, jak v malé kuchyni vytahuje zásuvky kredence. Vyhlédla oknem na okolní svět. Auta na silnici. Na chodníku se honili dva rozchechtaní teenageři. Nejspíš měli namířeno za školu, pomyslela si. Na rozkvetlé třešni v malé předzahrádce se usadil pták. Pozorovala ho, soustředila se na to, jak cuká hlavičkou. Cokoli, jen nemyslet na tu lebku bez očí, která se jí přikutálela k nohám.

Přesně v tu chvíli to poprvé ucítila. Lehké zatřepotání, jako když jí v břiše poletuje uvězněný motýl. Drobná bytost stvořená jí a Jeffem.

Ale z nějakého důvodu se necítila šťastná.

6. KAPITOLA

Detektiv Larry Kirby zaparkoval neoznačené policejní auto na kraji silnice vedle mostu. Vždycky si myslel, že „neoznačené auto“ je úplná hloupost, protože každé dítě i lump ve městě takový vůz pozná na míle daleko.

Uniformovaní policisté tu teď zřídili jednosměrku a posílali rozzuřené řidiče zpátky dolů z úzkého kopce. Doprava na tomto úseku železnice byla zastavena, což způsobilo na nádraží hotové pozdvižení, dojíždějící museli být přepravováni autobusy. Kirby si strčil do koutku úst nezapálený doutník, vysoukal se z auta a čekal, až se k němu připojí detektiv Maria Lynchová. Musel uznat, že kolegyně vypadá po mateřské dovolené svěží a fit.

„A ten malej rošťák spí celou noc?“ zeptal se a ukousl špičku doutníku.

„Je to s ním mnohem lepší, než to bylo u těch dvou předchozích. Netřeba dodávat, že Ben je rád, že k němu nemusíme v noci vstávat a krmit ho z lahve.“

„No to je dobře,“ poznamenal Kirby a hledal v kapse zapalovač. O dětech nevěděl nic, ani o krmení z lahve a něčem podobném. Ledaže ta lahev obsahovala alkohol, samozřejmě. Sám děti neměl a vypadalo to, že ani žádné nikdy mít nebude, protože se nejdřív rozvedl a pak si našel přítelkyni, policistku, jež přišla o život ve službě. Ben Lynch byl dobrý táta.

Nakonec se mu podařilo zapálit si doutník a Lynchová mezitím krátce pohovořila s uniformovaným policistou.

„Típni to, Kirby,“ řekla potom. „Sejdeme dolů ke kolejím a ještě se trochu projdeme. Měla jsem si vzít kalhoty.“ Vydala se dolů po schodech vedle mostu.

Dole stáli v chumlu policistů ti dva kluci, již učinili ten příšerný objev.

„Nejdřív bychom si měli promluvit s nimi,“ mínil Kirby.

„Je o ně postaráno. Mám všechny podrobnosti. Pojď, ty kůže líná.“

Od kohokoli jiného by to bral jako urážku, ale s Lynchovou pracoval už dlouho, takže se jen pro sebe zasmál a vyrazil za ní. Možná by se zas všechno mohlo vrátit do normálu, poté co teď kolegyně nastoupila po mateřské do práce. A doufejme, že Sam McKeown odtáhne zpátky do Athlonu. McKeown byl pro tým dobrou posilou, když zaskakoval za Lynchovou, ale měl sklon Kirbyho bezdůvodně rozčilovat.

„Je to daleko?“ křikl na Lynchovou, která rázovala o kus před ním po travnatém náspu železniční trati.

„Ani ne kilometr.“ Její hlas k němu doletěl teplým ranním vzduchem.

„Jenom?“ zabručel. V kapse našel ušmudlaný kapesník a otřel si jím pot stékající mu po krku.

Když zahnuli za zatáčku, uviděli členy kriminalistické jednotky v bílých ochranných oblecích. Kirby klusal za Lynchovou. Než dorazil ke shluku lidí, byla už skoro taky oblečená. Popadl jeden mundúr pro sebe, ale než si ho mohl obléknout, musel se předklonit, opřít se rukama o kolena a vydýchat se.

„Je ti něco?“ zeptala se Lynchová.

„Lapám po dechu.“

„Možná bys měl chodit do posilovny.“

„Na to nemám energii.“ Zvedl hlavu a zkoumavě si ji prohlížel. Lynchová ani po třetím dítěti skoro nepřibrala, obličej měla pohublejší, než jak si ji pamatoval. Přejel si dlaní po buclaté tváři a v duchu uznal, že kolegyně má možná pravdu.

„Obleč se a hoď sebou trochu, proboha,“ poháněla ho.

Nacpal se do těsného ochranného obleku a holínek, nasadil si čepici a navlékl rukavice. Ještě než vstoupil do tepla stanu, ucítil, co je tam čeká. Přetáhl si přes nos a ústa masku, ale i tak se mu navalovalo.

„Není to pěkný pohled,“ upozornil je Jim McGlynn, velitel kriminalistické jednotky. Kirby věděl, že ten muž rád vtipkuje s jejich šéfkou, detektivem inspektorkou Lottie Parkerovou, ačkoli to ona ani McGlynn nikdy nepřiznali.

„Panebože,“ vyhrkla Lynchová a čelo jí pod krátkým pramenem světlých vlasů, které jí unikly zpod čepice, viditelně zbledlo.

„Ježíši, Jime, co to je?“ Kirby se zarazil hned u vchodu do stanu. Cítil, jak se mu motá hlava. Horkem nebo tím doutníkem? Možná to s tou tělocvičnou nebyl špatný nápad. Ale ne, vykašlat se na to. Nemohl si dovolit utrácet za fitko.

„Dáte mi šanci?“ vyjel na něj podrážděně McGlynn.

Kirby se sebral a nakoukl Lynchové přes rameno, aby lépe viděl. Mezi dvěma pražci leželo tělo, nebo spíš jen trup. Bez hlavy. Nohy odříznuté v kyčlích, ruce v ramenou. Těžko určit pohlaví. A torzo bylo malé, velmi malé. Kůže místy zahnívala a mokvala, jinde vypadala jako…

Poškrábal se na hlavě. „Bylo to zmrzlý?“

„Jo. Podle toho, jak vypadá, rozmrzá už pěkných pár hodin. Doufejme, že zmrzla krátce po smrti, takže možná budeme mít štěstí.“

„Štěstí?“ Kirby si nepřál nic jiného, než aby se dostal ven ze stanu.

„Ano, detektive Kirby. Zmrazení těla těsně po smrti zachová DNA a tkáň. Možná získáme vzorky k forenzní analýze, která by nám případně napověděla příčinu smrti.“

„Dobrá, dobrá,“ zahučel Kirby. „A doba smrti?“

„To budeme vědět, až soudní lékařka provede svou práci. Kde je?“ McGlynn se na něj vyčítavě podíval.

„Zjistím, jestli už je na cestě. Myslíte, že to torzo je ženské?“

„V této chvíli ano.“

„Kdy myslíte, že byla zabita?“

„Moje druhé jméno není Bůh, takže nemám tušení. Necháte mě pokračovat v práci?“

Kirby využil příležitosti a vyběhl na čerstvý vzduch. Lynchová ho rychle následovala. Strhla si masku, v obličeji byla úplně zelená. Svlékla ochranný oděv a nacpala ho do hnědého papírového sáčku na důkazy, pak ještě promluvila s uniformovaným policistou u vchodu do stanu. Kirby k ní přistoupil.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Jo,“ odsekla. „Jane Doreová tu bude do hodiny.“ Protřepávala si vlasy, jako by se snažila zbavit každý jednotlivý vlásek zápachu, který na nich ulpěl. „Co to tam sakra je, Kirby?“

„Nejsem si jistej, ale kdybych se musel vyjádřit, řekl bych, že je to tělo nějakýho dítěte.“

7. KAPITOLA

Lottie nebyla ani trochu šťastná, když stála před svou novou nadřízenou. Sama teď měla nárok na povýšení, poté co superintendant Corrigan nakonec oficiálně odešel ze zdravotních důvodů do penze. Když ho měl předtím někdo ještě dočasně zastupovat, přehlédli ji ve prospěch Davida McMahona. Tentokrát se ani neobtěžovala podat si žádost. McMahon měl velký škraloup a byl dočasně zproštěn funkce, což trávil procházkami na pláži Dollymount Strand, zatímco ministerstvo vnitra proti němu shromažďovalo důkazy a hrabalo se v jeho špíně. Podle toho, co Lottie slyšela, by naplnila nejmíň dva valníky. Karma, pomyslela si. A přesto klidně čerpal placenou dovolenou, než stane před soudem.

Lottie do dnešního dne s Deborou Farrellovou zatím moc nekomunikovala. Deborah rychle povýšila díky své hodnosti. Lottie byla ráda, že tu funkci dostává žena, ale ještě nevěděla, jaké to bude, pracovat právě pod touhle. Nic se o ní nešuškalo, takže se musela spolehnout na oficiální zdroje, a i ty byly strohé.

Deborah Farrellová přijela do Ragmullinu před dvěma měsíci a její profesní životopis byl solidní. Ve svých pětačtyřiceti letech byla Lottiinou vrstevnicí, ale Lottie měřila o necelých deset centimetrů víc. Aspoň něco, říkala si. I když teď jí to nebylo nic platné, protože u pohovoru seděla. Farrellová měla tmavě šedé oči a tuctově hnědé vlasy stažené vzadu do pevného drdolu. Ani jeden pramen se neuvolnil, tak byly ukázněné.

Avšak bílá košile uniformy by potřebovala vyžehlit, jeden nárameník se jí uvolnil a kravata ležela nedbale zmuchlaná na stole.

Přejela si rukou bez snubního prstýnku po rozepnutém límci. „Detektiv inspektorka Parkerová.“ Bylo to prohlášení, ne dotaz.

„Ano, to jsem já, paní superintendantko Farrellová.“ Lottie se posadila zpříma.

„Můžeme upustit od formalit. Smím vám říkat Lottie?“

„Jistě.“

„Venku za těmito dveřmi budu superintendantka Farrellová, ale mezi čtyřma očima jsem Deborah.“

„Mně to vyhovuje.“ Lottie neměla tušení, kam šéfka směřuje, její přívětivý tón ji trochu zaskočil a ona teď nevěděla, jestli se jí má ulevit, nebo se má mít na pozoru.

„Detektiv seržant Boyd je momentálně na nemocenské, ale já tu mám jeho žádost o návrat do práce na částečný úvazek.“

„Opravdu?“ Lottie se naklonila dopředu. To pro ni byla novinka.

„Ráda bych znala váš názor na tuto záležitost. Vím, že vy a Boyd spolu máte… osobní vztah?“

Lottie se začervenala dřív, než tomu stačila nějak zabránit. Jak se s tím vypořádat? Předpokládala, že nejspíš tak, že řekne pravdu.

„Jsme zasnoubeni, paní superin– Deboro.“ Bože, byla z toho familiárního oslovení šéfové dost na rozpacích. „Nenosím zásnubní prsten. Víte, nepřipadá mi to vhodné, když jsem vdova a tak vůbec.“ Proč se vymlouvá? „Boydovi loni v prosinci diagnostikovali leukémii. Léčba mu dala zabrat, nicméně poslední výsledky ukazují zlepšení.“

„Co tím myslíte?“ Farrellová si přejela rukou po bradě, skoro mužským gestem.

„Na léčbu reaguje dobře. Podle jeho onkologa je to tak dobré, jak v této fázi doufali.“

„Slyšela jsem, že mu nedávno zemřela matka.“ Farrellová se naklonila k Lottie, spustila ruku z brady a opřela se lokty o stůl.

„Ano,“ přisvědčila Lottie. „Včera měla pohřeb.“

„Jak to nese?“

Lottie si pohrávala s okraji svého ošuntělého trička a přemýšlela nad jejími otázkami. Šéfčin hlas byl tichý a uklidňující. Skvělý tón pro získávání informací od svědků a podezřelých. Do které kategorie spadá ona? A proč tu vůbec sedí a má odpovídat na otázky o Boydovi? Farrellová si ho mohla zavolat a vyptat se ho sama, jestli měla potřebu.

„Je s tím vyrovnaný.“ Neklidně poposedla.

„Myslíte, že už je schopný vrátit se do práce?“ nepolevovala Farrellová.

Sakra, pomyslela si Lottie. Teď se dostala do nepříjemné pozice. Boyd se nedávno jen tak mimochodem zmínil, že se ptal svého lékaře, jestli by už mohl pracovat aspoň na částečný úvazek, ale ona ho v té chvíli moc neposlouchala. Uznávala, že by bylo pro jeho citový a duševní stav dobré dělat zase něco smysluplného, ale je na to už fyzicky připraven? A jak by to ovlivnilo její tým? Maria Lynchová se vrátila z mateřské dovolené a Sama McKeowna ještě nepřeřadili zpátky do Athlonu. Nechtěla narušit rovnováhu. Ale taky se nemohla dívat, jak Boyd zápasí. Chemoterapie měla některé vedlejší účinky. Jak se zachovat diplomaticky?

„Myslím, že je to záležitost jeho lékařů,“ řekla nakonec s pohledem upřeným na dírku v tenkém bavlněném rukávu trička. Farrellová ji doslova propalovala očima.

„Hmm. Chtěla jsem mít zasvěcené informace, ale vidím, že nechcete ukázat nějaký citový zájem. To chápu a –“

„Ne, o to vůbec nejde,“ vyhrkla Lottie. „Popravdě chci nechat osobní záležitosti stranou a podívat se na to profesionálně.“

„Začínám o tom pochybovat.“ Šéfčino přátelské chování bylo to tam, úsměv zmizel.

„Prosím?“ Lottie se zarazila.

„Myslím, že to nebude fungovat.“

„Co nebude fungovat?“ Cítila, jak jí ujíždí půda pod nohama, ruce měla položené na stole téměř prosebně, protože přesně věděla, co se Farrellová chystá v následujícím okamžiku říct.

„Pracujete s detektivem seržantem Boydem. Snažím se vám nabídnout východisko, ale vy to vůbec nechápete.“

Lottie zavrtěla hlavou. Že by jí v rozhovoru něco uniklo?

„Nejsem si jistá, jestli vám rozumím, paní superintendantko,“ odpověděla a vykašlala se na nějaké „dekorování“.

„Myslela jsem, že jste chytřejší. Zklamala jste mě.“

„Raději mi vysvětlete, co tím myslíte,“ řekla Lottie vzdorovitě.

Farrellová vzala ze stolu kravatu a vsunula si ji pod límec košile. Hbitými prsty si ji uvázala během čtyř vteřin, čímž si účinně zmenšila krk. „Můžete mi říct, že Boyd není schopen vrátit se do práce ani na částečný úvazek. Pokud ne, bude jeden z vás muset být převeden do jiného okresu. Emoce v této práci nemají co dělat. Takže jak?“

Lottie odolala pokušení šéfku upozornit, že má rozepnutý nárameník, vstala a zasunula židli. Nehodlala spadnout do nastražené pasti. „Domnívám se, že tuto záležitost musíte rozhodnout vy.“ Opřela se rukama o čalouněné opěradlo židle, aby nebylo vidět, jak se jí třesou prsty, a dodala: „To je všechno?“

„To je všechno.“

Utekla ze dveří a opřela se o zeď. Zavřela oči a čekala, až se jí zase zklidní dech.

„Jste v pořádku, šéfe?“ kolébal se k ní Kirby.

„Co děláte tady nahoře?“ zeptala se.

„Nejvyšší chce vidět zprávu o tom těle z dronu.“

„Co je to tělo z dronu?“

„Kruci, promiňte. Zapomněl jsem, že o tom nevíte. Můžu vás zasvětit, než si promluvím s…?“ Kývl bradou směrem ke dveřím.

Lottie ho chytila za loket a nasměrovala ho zpátky.

„Jo, to byste sakra měl.“

8. KAPITOLA

První povinností dne, kterou si Kevin O’Keeffe sám uložil, bylo vynést z komory tříděný odpad rozdělený do plastových nádob a venku ho přemístit do náležitých popelnic na kolečkách. Této každodenní povinnosti se chopil s chutí.

Rukama v jednorázových rukavicích zvedl víko první nádoby a vytáhl průhledný igelitový pytel. Zlehka do něj zboku praštil, otáčel jím v ruce a pozorným pohledem kontroloval obsah. Vypadalo to v pořádku. Zbytky jídla nedbale zabalené v novinách. Společnost zabývající se nakládáním s odpadky ještě neposkytla hnědé popelnice na potravinový odpad, a přestože ho úplně bolelo, že to musí udělat, vyšel zadními dveřmi ven a vhodil pytel do černé popelnice. Když zvedl víko, udeřil ho do nosu pach dezinfekce. Udržoval své popelnice v čistotě, po každém svozu je umyl hadicí zevnitř i zvenku.

Pak otevřel malý odpadkový koš. Byl prázdný. To bylo divné. Správně tam měly být papírové obaly, kartony od jídla a plastová fólie z tácků na zeleninu! Co to zase Marianne kuje?

Vrátil se do ranního slunce, otevřel víko modré popelnice a znovu ucítil vůni bělidla. Na dně ležel igelitový pytel, jak očekával. Když ho nesl zpátky do domu, všiml si, že z něj něco vytéká a nechává to za jeho zády mokrou stopu hnědé barvy. Vysypal obsah pytle v kuchyni na podlahu. Mezi skartovanými papíry a zploštělými krabicemi našel inkriminovaný předmět. Plechovku od Coca Coly, která ani nebyla řádně vyprázdněná, ačkoli, aby byl spravedlivý, byla aspoň zmačkaná.

„Marianne!“ zařval.

„Tady jsem.“ Její hlas se ozval z obývacího pokoje, kde si zřídila malou kancelář.

„Co to má znamenat?“ Zvedl plechovku.

Seděla u svého psacího stolu a ohlédla se přes rameno. Slunce proudící oknem dovnitř jí prosvětlovalo hnědé vlasy. Vypadaly lesklejší než obvykle. Napadlo ho, jestli si je nenechala obarvit, aniž se ho předtím zeptala na dovolení.

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš.“ Podívala se na něj s tím svým nepatrným úsměvem, u něhož nikdy nevěděl, jestli je výsměšný, nebo obdivný.

Bouchl plechovkou o papír, na kterém pracovala, a otočil židlí tak, že stál za ní. Položil jí ruku v rukavici na zátylek. Byl to jen letmý dotek, ale cítil, že Marianne uhýbá, sklání hlavu a vzdaluje se z jeho dosahu. Stiskl jí prsty kůži pevněji, zachytil krátké vlásky na krku.

„Odpad třídím já, ne ty, a tohle je důvod.“ Šťouchl do kapající plechovky.

„Kevine, nebuď směšný. Pytel byl plný, tak jsem ho vynesla do popelnice.“

Cítil, jak mu horkost zalévá krk a uši, jako by měl úpal. Sevřel ruce v pěst, potily se mu v latexových rukavicích. Její hlas mu drásal nervy. Zněl jako rozladěný klavír. Vysoký. Nepřirozený. Kňouravý.

„Je tam něco, co jsi přede mnou chtěla schovat?“ udeřil na ni. „Něco, co píšeš a nechceš, abych to viděl? Proto všechno skartuješ?“

„Samozřejmě že ne. Chováš se úplně nenormálně.“

Znal ta znamení tak dobře. Snažila se být panovačná, ale krčila se před ním. Usmál se a sevřel jí krk pevněji, posunul prsty až pod vlasy a natočil jí hlavu tak, aby se na něj musela podívat.

„Víš, že nikdy nejsem nenormální, zlato.“

„Kevine, prosím. To bolí.“

Usmál se. Věděl, že ji to nebolí, ale mohlo by, kdyby chtěl.

Naklonil se nad ni a ukázal na stránku, na které pracovala. „O čem to je?“

„Vždyť víš, je to zatím pracovní verze. Proto musím ty stránky skartovat. Nechci, aby to někdo četl v nedokončeném stavu.“

„Píšeš o mně?“ Nevěřil, že by dokázala vymyslet něco jiného než nějaké strašné lži.

„Píšu fikci, jak je ti dobře známo.“

„To by ti nezabránilo udělat ze mě nějakou zrůdu, ne?“ Nervózně se zasmál. Neměla by mu dělat takové starosti svým rádoby uměleckým blábolením.

„Víš, že bych to neudělala. Přestaň, Kevine. Teď už to fakt bolí.“

Sundal ruku. Hlava jí škubla dopředu, mnula si krk. Dlouhými prsty s červeně nalakovanými nehty.

Udělal krok vpřed a chytil ji za ruku. „Kvůli komu je tohle?“

„O čem to proboha mluvíš – Au!“

Dal jí facku, aniž si to uvědomil. Mohla si za to sama.

„Dej to z těch nehtů dolů.“ Bez omluvy poodstoupil. Když mohl zase normálně dýchat a zklidnit hlas, dodal: „Příště plechovky a kartony pořádně vyprázdni a vymyj je, než je zmačkáš. Vynášení odpadků a třídění do popelnic je moje starost.“

„Nemyslela jsem –“

„No, to ty nikdy neděláš, že? Ty totiž myslíš jen v případě, když jde o nějakou pitomou zápletku pro knížku, která nikdy nevyjde. Vykašli se na to.“ Šel ke dveřím, tam se otočil a zíral na ni, dokud se na něj nepodívala. „Myslím to vážně, Marianne. Je načase, abys ten notebook prodala na eBay a pustila ty svý hloupý nápady z hlavy. Spisovatelka z tebe nikdy nebude.“

Vrátil se do komory dokončit svou ranní povinnost. Nemohl si pomoct, ale měl ze sebe radost. Jedna nedopitá plechovka, a jak tu ženskou pěkně srovnal. Aby věděla, kde je její místo. Snad to bylo dobré znamení pro celý zbytek dne.