Přeložil Martin Urban

THE STEPCHILD

Copyright © Nicole Trope, 2022

First published in Great Britain in 2022
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

All rights reserved.

Translation © Martin Urban, 2023

ISBN 978-80-242-9550-3

Obsah

PROLOG

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

29. KAPITOLA

30. KAPITOLA

31. KAPITOLA

32. KAPITOLA

33. KAPITOLA

34. KAPITOLA

35. KAPITOLA

36. KAPITOLA

37. KAPITOLA

38. KAPITOLA

39. KAPITOLA

40. KAPITOLA

41. KAPITOLA

42. KAPITOLA

43. KAPITOLA

44. KAPITOLA

45. KAPITOLA

46. KAPITOLA

47. KAPITOLA

48. KAPITOLA

EPILOG

DOPIS OD NICOLE

PODĚKOVÁNÍ

Pro Isabellu, čtenářku,
z níž se stává spisovatelka

PROLOG

Dítě nehnutě leží, oči má zavřené, tmavé řasy se dotýkají bledých tvářiček. Drobné ruce s nehtíky namalovanými svěžím modrým lakem se zlatým proužkem uprostřed spočívají nehybně na zemi. V okolních keřích na sebe v parku pokřikují straky, ze stromu na strom přelétá párek loriů horských a osamělý králík, který něco zaslechl, ustrnul na místě a čeká, až se opět rozhostí ticho. Vane chladný vítr a šedé mraky zakrývají slunce; přestože jaro přijde za pár dní, stále panuje zima.

Holčička má na sobě růžové manšestrákové kalhoty s laclem zapnuté přes teplou modrou mikinu. S oblečením ladí růžové semišové válenky. Hezké černé vlasy se rozprostírají do všech stran po šedohnědé hlíně, na níž dívenka leží. Mýtina se nachází u okraje parku na chladném místě, kde nechce růst tráva.

V parku několik lidí venčí psy, ale majitel hnědo-bílé kolie se soustředí pouze na hledání mazlíčkova oblíbeného zeleného míčku. Odhodil ho, jenomže pes ho podle všeho nedokáže najít. Pán mžourá skrz stromoví a nahlíží za křoví, ale na kolenou tu hloupou věc hledat nehodlá. Doma má náhradní. Majitelka německého ovčáka se shání po pítku, aby mohla dát psovi trochu vody. Ví, že se někde v parku nachází, ale nemůže si vzpomenout kde přesně.

Holčičku nehledá nikdo. Zatím.

Až později vykoukne zpoza mraků slunce, park se zaplní rodinami, které potřebují zabavit malé děti. Ty budou lítat sem a tam po mýtinách, honit se a brouzdat posledními zbytky suchého listí. Starostliví rodiče za dětmi budou chodit a sledovat je, aby se jim v rozhlehlém areálu neztratily z očí.

„Neběhej nikam daleko,“ bude volat nějaká žena.

„Musím tě mít pořád na dohled,“ bude napomínat nějaký muž.

Ale tou dobou, až bude park plný lidí, kteří by mohli něco zahlédnout, objevit a něco udělat… už bude pozdě.

1. KAPITOLA

LESLIE

13:30

Leslie vklouzne za volant šedého range roveru a s požitkem nasává vůni nového vozu přetrvávající na rudém koženém čalounění, přestože je auto už několik měsíců staré. „Takhle drahé auto nepotřebuju,“ oznámila Randallovi, když jí ho koupil, protože pro ni chtěl něco podobně hodnotného jako jeho lesklý stříbrný jaguar, co by zároveň fungovalo jako rodinné auto.

„Ale já ti ho chci koupit,“ odvětil. Na tohle auto si těžko zvykala, z jeho rozměrů byla na silnici nervózní, ale teď si užívá nenápadného luxusu, přestože po něčem takovém netoužila.

Leslie se koukne na mobil ve své ruce a zavrtí hlavou. „To je hodin,“ zabručí a schová ho do kabelky.

Telefon začne zvonit, jakmile Leslie nastartuje, pak se jí sevře srdce, když vidí, že volá Shelby. Fronty v samoobsluze byly delší, než předpokládala, a už je z domu pryč dvě hodiny. Stisknutím tlačítka na volantu přijme hovor, zhluboka se nadechne a chystá se omlouvat, přemýšlí, co by nevlastní dceři slíbila, aby nemusela po celý víkend čelit trucování a naštvanosti. Co takhle nákupní horečka na oblíbeném e-shopu? Možnost dívat se na televizi s velkou obrazovkou, kterou by měla celou noc jen pro sebe? Zabere to? Promýšlí alternativy. Shelby ve svých dvanácti letech umí zdatně špulit spodní ret, nahlas vzdychat a třískat dveřmi. Dnes jí to ale Leslie nevyčítá. Slíbila, že se vrátí brzy.

„Poslyš, Shelby…“ spustí, než stačí dívka něco říct.

„Je pryč!“ Shelby ječí vysokým hlasem s náznakem hysterie.

„Cože?“ ujišťuje se Leslie, protože si není jistá, jestli to Shelby říká jí.

„Je pryč, je pryč… Millie zmizela!“ křičí Shelby, podle všeho se zalyká v přívalu slz.

„Co tím chceš říct?“ Leslie se snaží pochopit, o čem to Shelby mluví, u toho se soustředí na vyjíždění z parkovacího místa. Zabrzdí, když si všimne ženy tlačící za autem nákupní vozík. „Co myslíš tím, že je pryč?“ křičí, což pootevřeným okénkem zaslechne paní za autem, která se na chvilku zastaví, podívá se na Leslie, pak jde dál. „Jak by mohla zmizet? Kde je? Dívala ses po ní? Hledalas ji?“ Odbočí doleva a odjíždí. Určitě se přeslechla. Millie se jistě jenom schovává, musí někde být. Tříleté děti se samy od sebe neztrácejí.

„Šla jsem…“ Shelby se odmlčí, jako by volila ta správná slova, pak rychle pokračuje: „Šla jsem na záchod, a ona… Nevím, musela si otevřít dveře a odejít… ona prostě… vyšla ven… a ona… já ji hledala. Hledala jsem ji úplně všude, ale nikde není. Je pryč.“

Leslie poslouchá, jak Shelby začíná vzlykat. Jezdí dlaněmi po volantu, cítí, jak na něm trochu kloužou, protože jí ve vychladlém interiéru auta začalo být neskutečné horko, srdce jí zběsile tluče, myšlenky víří. Millie je pryč… Zmizela… Millie je pryč.

„Slyšíš mě, Leslie? Slyšelas, co jsem říkala?“ ječí vystresovaná Shelby. „Je pryč, Millie zmizela.“ Hlas jí stoupá výš a výš, zatímco Leslie se svírá hrdlo.

Zapojí se do provozu s hlavou plnou obrazů, zvuků a jediného slova, které sice slyšela, ale vnímat ho odmítá.

Zmizela.

2. KAPITOLA

SHELBY

Sedí na pohovce s pažemi obtočenými kolem těla, doufá, že jí to pomůže cítit se líp. Kdyby mohla, přetáhla by si černou kapuci až dolů přes obličej, aby všechno kolem vytěsnila. Policie je na cestě. Stejně jako matka, která ztěžka vzdychá do mobilu, čímž dává dceři jasně najevo, jak moc ji celá záležitost otravuje. Matka o sobotních odpolednech raději relaxuje s Trevorem u Netflixu nad sklenkou vína, sušenkami a sýrem.

Leslie po návratu domů zavolala otci a zanedlouho přišel i on, teď v těch svých debilních bílých kalhotách a růžovo-bíle kostkovaném tričku pročesává okolí, klepe na dveře a vyptává se, jestli někdo Millie neviděl.

„Prostě mi řekni, co se stalo,“ rozkázal, když s mobilem v ruce vešel do domu.

„Šla jsem…“ spustila Shelby.

„Říkala jsem ti, že tu není,“ křikla na něj Leslie. „Hledala jsem všude. Prostě běž obhlídnout okolí. Na policii už jsem volala. Ještě jednou projdu barák.“

Podle způsobu, jakým otec přikývl, Shelby poznala, že byl za to vděčný. Vždycky je snadnější řídit se pokyny, než aby člověk musel sám přemýšlet.

„Ty zůstaň tady,“ řekla jí přísně Leslie a ukázala na pohovku. Shelby tedy poslechla, zatímco Leslie běhala z jednoho pokoje do druhého a taky na zahradu, dokolečka volala Millie, potom telefonovala otci, jestli něco nezjistil. Shelby ví, že nic z toho nemá cenu. Sedí dál na pohovce, kde se zlehka pohupuje sem a tam, a přeje si být někde jinde.

Je krátce po druhé hodině odpolední a zpoza mraků konečně vykouklo slunce, které na vše vrhlo jasné světlo, což působí hrozně nepatřičně, protože nebe by vůbec nemělo být modré. Mělo by pršet, měl by dunět hrom a do oken by měly bušit kroupy. Ale místo toho se vítr utišil a slunce ohřívá vzduch, jako by dnes byla jen další obyčejná sobota na sklonku zimy.

Shelby upírá pohled na svá chodidla v teniskách spočívající na světle modrém koberci. Když jí Leslie tenisky před pár týdny koupila, neodpustila si poznámku, že vysolila peníze za „nesmyslně extravagantní věc“, ale Shelby se tyhle černé boty s růžovými pruhy po stranách moc líbí. Teď ale nedokáže zvednout hlavu, nemůže se podívat nevlastní matce do očí. Leslie chodí sem a tam a čeká na policii, občas se podívá na nevlastní dceru, a Shelby tuší, že se na ni dívá, jako kdyby si byla jistá, stoprocentně jistá, že za tohle všechno může právě ona. A má pravdu.

Lesliino auto stojí venku zaparkované nakřivo, tašky s nákupem jsou stále v kufru. Když se skřípěním pneumatik zabočilo na příjezdovou cestu, stála Shelby ve dveřích. Aniž by Leslie vypnula motor, vyskočila z auta, popadla Shelby za ramena a křičela: „Kde je? Kde je moje dítě?“ Cenila u toho zuby tak, že skoro nebyla k poznání. S tmavými vlasy a bledou pletí spíš vypadala jako rozzlobená čarodějnice a Shelby se jí bála. Vnímala, jak s ní nevlastní matka cloumá, slyšela, jak jektá zuby, před očima měla její svraštělý obličej s panickým výrazem. „Prosím, Shelby,“ škemrala Leslie.

„Nevím, hledala jsem ji. Koukala jsem se úplně všude, ale nemůžu ji najít,“ říkala Shelby vysokým slabým hláskem, neschopná popadnout dech.

Leslie ji náhle pustila, vběhla do domu a volala Millie, zatímco Shelby tam mlčky zoufale stála se staženým žaludkem, protože nevlastní matka se snažila zbytečně, Millie v domě nebyla. Ani na ulici.

Leslie se vrátila k otevřeným domovním dveřím, kde stála Shelby jak přimrazená – nevěděla, co má dělat, bála se pohnout. „Vysvětli mi, co se stalo,“ řekla Leslie a u toho vytáčela číslo Shelbyina otce, pozornost upírala k mobilu. „Musíš se vrátit domů, Randalle… Já vím, ale poslouchej, prostě poslouchej. Millie je pryč. Shelby, která ji hlídala, říká, že si Millie otevřela dveře a odešla, teď ji nemůžeme najít. Prostě… zmizela. Přijeď sem. Mám zavolat policii? Je to nutné? … Dobrá, ano, udělám to.“

Ukončila hovor, pak Shelby sledovala nevlastní matku, jak rozechvělýma rukama vyťukává třikrát nulu. Několik vteřin mlčela, hrudník se jí zvedal a po tvářích tekly slzy, pak někdo hovor přijal. „Chci ohlásit, že se pohřešuje moje dítě.“ Pak poodešla dál, naslouchala dotazům a odpovídala, kolik je Millie let, jaká je adresa bydliště a jak dlouho už je holčička pryč. Shelby slyšela, jak Leslie někomu do telefonu říká, že už je to dvacet minut, jenže to byl pouhý odhad, navíc špatný. Tou dobou už byla Millie pryč skoro hodinu, téměř celou hodinu.

Když Leslie domluvila s policií, stoupla si před Shelby a zhluboka se nadechla. Shelby viděla, že se snaží uklidnit. Pak zvedla ruku a řekla: „Prostě mi vysvětli, Shelby, co přesně se stalo.“

„Šla jsem nahoru na záchod. Byla jsem tam jen minutku, a když jsem sešla dolů, byla pryč. Nechala jsem ji sedět u stolu, ale musela si otevřít dveře, ty hlavní,“ drmolila Shelby předem připravenou odpověď. Očividně si to několikrát v duchu předříkala.

Leslie přikyvovala a hledala v řeči nějaké indicie. „Policii jsem řekla, že je pryč dvacet minut… Tedy před deseti minutami jsi mi volala, tak jsem myslela… Jak dlouho už je pryč?“

„O něco déle,“ zašeptala Shelby a sklopila hlavu.

„Cože?“

„Chvíli jsem ji hledala, myslela jsem, že jen tak blbne, že se schovává, hraje si a tak. Pak jsem si uvědomila, že utekla.“ I jí samotné zněla ta výmluva uboze, jak lež vycucaná z prstu.

„Proč by utíkala?“ rozkřikla se Leslie. „Nikdy předtím nic takového neudělala. Tak proč teď?“ Zvedla hlavu k zářivě bílému stropu vstupní haly, jako by se ptala Shelby, sebe samé i celého vesmíru.

Shelby dokázala jen vrtět hlavou, jak zatlačovala pravdu někam dozadu, aby se náhodou neukázala. Leslie si třela čelo a vyhlížela otevřenými dveřmi na prázdnou ulici. „Musíš vypnout motor,“ řekla Shelby potichu.

„Cože?“ zaječela Leslie, a tak Shelby ukázala na vrnící SUV, aby nemusela už nic říkat. Leslie vyšla ven, vypnula motor a zavřela dveře auta. Shelby šla za ní, protože netušila, co by měla dělat jiného, a už otevřela ústa, aby se zeptala, jestli má nákup odnést dovnitř, aby byla aspoň trochu užitečná, aby dělala aspoň něco. Ale Leslie se na ni jen podívala a řekla „Běž dovnitř“ tónem, jaký od ní Shelby nikdy předtím neslyšela. Vycítila, jaký obrovský vztek se v těch dvou slovech skrývá.

Teď se Shelby dívá na mobil, který svírá v ruce, na pozadí displeje je fotka, na níž se s Kierou šklebí do objektivu. Je čtvrt na tři. Čas jako by ubíhal rychleji a zároveň pomaleji, než by měl. Millie je pryč už od… Potřebuje vědět, kolik bylo, musí policistům říct přesný čas, protože se budou vyptávat. Opět se zadívá na mobil. Čtvrt na dvě. Z patra do přízemí sešla ve čtvrt na dvě a Millie byla pryč, v obýváku nikdo nebyl. Ke svačině jí dala sendvič s avokádem. Do háje. Vždyť jí měla dát ten sendvič s avokádem. Všimne si Leslie, že to avokádo v míse na ovoce – to tmavě zelené avokádo, které před odchodem vzala do ruky, lehce zmáčkla u špičky a řekla: „Tohle je zralé. Mohla bys Millie udělat ke svačině sendvič, pokud ještě nebudu zpátky?“ –, všimne si, že to avokádo tam stále je, a celé?

Mohla by prostě zajít do kuchyně a vyhodit ho, ale co když ji u toho někdo načapá? Millie ještě nechtěla svačit, chystá si v duchu odpověď. Millie nechtěla svačit, tak jsem čekala, pak jsem šla nahoru na záchod, a když jsem se vrátila dolů… byla pryč.

Potom se vrátí otec. „Nikdo ji neviděl,“ oznámí s lehce opoceným obličejem. „Půjdu se po ní zase porozhlédnout. Do parku.“

„Nepočkáme chvilku?“ navrhne Leslie s očima upřenýma na mobil. „Co nevidět tu bude policie.“

„Jdu se napít,“ řekne otec a vydá se do kuchyně. Nepodívá se na Shelby, která si obtočí paže kolem těla ještě pevněji. Je jí zima, je malátná, vyděšená, naštvaná, smutná. Je všechno a nic. Stále se pohupuje sem a tam.

Po všem tom křiku nevlastní matky a následném hulákání otce teď všude panuje prapodivný klid. Důležité telefonáty už jsou vyřízené. Ti správní lidé jsou na cestě sem, nezbývá než čekat. Shelby uvízla v čase, vznáší se mezi chvilkou, kdy o Millie věděla jen hrstka lidí, a chvilkou, kdy o ní věděl každý. Až přijedou policajti a podívají se na Shelby, poznají to na ní? Dokážou z výrazu člověka poznat, že lže? Jednou se s otcem dívala na dokumentární pořad o metodách vyšetřování – nebo aspoň seděla vedle něj a koukala do mobilu, zatímco on se díval na televizi – a vybavila si, že se tam říkalo, že když někdo lže, často si sahá na obličej. Teď tedy sedí na šedé pohovce s dlaněmi pod sebou a bříšky prstů vnímá hladký povrch.

Co jsem to udělala? Co jsem to udělala? Co jsem to udělala? Slova jí bezcílně krouží hlavou pořád dokola.

Pohybuje chodidly po koberci, čímž vytvoří tmavší pruh, který pak uhladí dlaní, stejně jako to ráda dělává Millie. Millie zbožňuje modrou a zlatou. Moc ráda si nechává lakovat nehty. Na jedné tváři má důlek a barvu očí stejnou, jako má Shelby.

Millie… Millie zbožňovala modrou a zlatou. Millie je. Millie byla.

Shelby je v pekle.

3. KAPITOLA

RUTH

Utěrku přeložím na poloviny, pak na třetiny a udělám z ní dokonalý čtverec. Spokojeně vzdychnu, položím ji na štos vedle sebe a kousnu se do rtu, když se zakymácí. Komínek se sice opírá o stěnu, ale jak rostl do výšky nejdřív po nárt, po koleno, k boku a nakonec k ramenům, už není tak stabilní. Utěrky skládám na jídelním stole po babičce, který má nádherně vyřezávané nohy a desku z lesklé dýhy. Chvíli kupu utěrek upřeně pozoruju a čekám, co se stane, ale podle všeho už udržuje stabilitu.

Jsem ráda, když jsou hromádky mých věcí stabilní. Všude kolem v místnosti jsou moje sbírky pečlivě naskládané na sobě. Utěrky, knihy, regionální noviny, plastové pohárky, prodlužovačky, časopisy, koše na prádlo a tolik dalších věcí. Jsem sběratelkou všedních praktických věcí, obyčejných, ale potřebných předmětů. Někdo – psychoterapeut, ke kterému mě vzala matka – o mně řekl, že hromadím věci, ale takhle já na sebe nepohlížím. Právě o takových hamounech jsem viděla pár pořadů v televizi – nejdřív je nafilmují, pak se jim snaží pomoct. Jejich domy jsou plné špíny, nepořádku a havěti. Všude se jim tam procházejí kočky a psi a nechávají po sobě svinčík. Ale můj dům, můj domov takový není. U mě je všechno čisté a uklizené, ačkoli některé místnosti se nedají využívat, jelikož jsou až po strop plné mých sbírek. Uklízím neustále, odstraňuju špínu, obnovuju řád, rozjasňuju prostory. Pokaždé když přidám novou sbírku nebo urovnám štos věcí, zaplaví mě hřejivý pocit bezpečí všude kolem.

Zvenku se tenhle dům v ničem neliší od těch sousedních. O periferii či dvě dál vytlačují velká sídla starou zástavbu, tyčí se nad ulicemi a zabírají veškerý prostor, ale na mém předměstí stále stojí šedesát let staré domy jeden vedle druhého a krajinu nezastiňují, nýbrž jsou její součástí. Mám dřevem opláštěný domek s černými střešními taškami a stěnami krémové barvy. Předzahrádka má úhledný chodníček vedoucí od kovové branky až ke dveřím, ačkoli tráva není tak zelená, jak bych si představovala. Na příjezdové cestě stojí auto po zesnulé babičce, žlutý brouk. Udržuju ho v dobré provozuschopné kondici, protože vím, že představuje bezpečnou formu dopravy, když už opravdu není zbytí a musím se z domu vzdálit. V sedačkách se stále drží stopy babiččiny levandulové voňavky, a když vozem jezdím, cítím tam její přítomnost.

I starý interiér domu svědčí o tom, že patříval babičce, zato osobitá kuchyň ze zeleného lamina vypadá, jako by tam byla teprve od včerejška.

Babička byla pedant, co se údržby a úklidu týče, a já taky. Nesbírala sice stejné věci jako já, ale obývacímu pokoji vévodí velká starožitná prosklená kredenc, která je plná porcelánových figurek klaunů a zvířat. Když ještě žila, pomáhala jsem jí ze skříně vyndávat křehké ozdůbky a pod tekoucí vodou z nich opatrně omývala prach. Tenkrát už měla ruce ztuhlé, artritida jí mrzačila jednu část těla po druhé, ale ještě se o sebe dokázala postarat. Vysvětlovala, kde tu kterou figurku sehnala, a vykládala o svých cestách s dávno zemřelým dědečkem. Obzvlášť milovala vše, co nějak souviselo s kočkami. Ty já ráda nemám. Pořídila bych si psa, ale asi bych nesnesla nevyhnutelný nepořádek, takže na jednu stranu po něm toužím, na druhou bych se nerada na to nebohé zvíře v jednom kuse zlobila. Dívám se na pořady o psech a sleduju příspěvky o nich na Facebooku, a kdykoli mě přepadne velký smutek, což bývá docela často, vím, že si můžu zapnout internet, který mě rozveselí. Nejraději mám zlaté retrívry, ale líbí se mi i malí psíci, jako třeba ten bílý pudlík, kterého majitelka pokaždé naparádí.

I babička zbožňovala psy, ale od dob, co jí pošel malý foxteriér, neměla to srdce pořídit si jiného. Ona sama umřela před dvaceti lety, když mi bylo teprve osmnáct. Pamatuju si ji jako zosobnění elegance, dlouhé sněhobílé vlasy nosila svázané do vysokého drdolu. Každý den oblékala některý ze svých dvouřadých kostýmů, ke kterému si na krk vzala stejnou šňůru perel. S matkou jsme se k ní nastěhovaly v mých šestnácti letech. Kdyby na tom byla zdravotně líp a měla více sil, mohla bych jí vyprávět, proč jsem odmítala opouštět dům a chodit do školy, proč jsem začala sbírat věci. Jenže už tehdy byla slabá a sotva přežívala, takže bylo jasné, že má svých problémů dost, natož aby řešila ty moje. Spokojila jsem se s tím, že jsem ji každé odpoledne navštěvovala v jejím pokoji a vyprávěla historky z televize, které ji mohly rozesmát. Neustále se mi po ní stýská, takže každý den uklízím kredenc a dbám na to, aby sklo bylo čisté a aby na všechno bylo hezky vidět. Takhle mám pocit, jako bych jí byla blíž. Po očistě kredence chodím po domě a ometám všechno prachovkou, ve sluchátkách duní muzika. Hudba k latinským tancům, samý buben, píšťaly a nádherné hlasy, díky kterým je i mně do tance.

Pokud zrovna neuklízím, snažím se všechno dělat klidně a nevzrušeně, ale jsou chvilky, kdy vypluje na povrch vzpomínka, střípek z mého života, který bych nejradši vymazala, nenáviděná minulost, která se hlásí o slovo. Když mě stihne panická ataka, když začnu přerývaně dýchat a rozbuší se mi srdce, mám své sbírky, které mě zachrání. Převrhnu kupu něčeho, pak si kleknu a začnu to pečlivě vršit do komínku, protože vím, že to pomůže. S každým dalším složeným předmětem a s každou další kupičkou se mi prohloubí dech a zpomalí srdeční tep. Asi jsem to mohla řešit prášky a nekonečnou psychoterapií, ale tohle je podle mě lepší. Aspoň mám ten dojem.

Zvednu poslední utěrku, přeložím ji napůl, pak na třetiny, potom z ní udělám dokonalý čtverec a položím ji na komínek opřený o stěnu. Obdivuju kolekci barev a vzorů, které dohromady vytvářejí jednu vysokou věž z úhledných čtverců. Už jsem je na sebe navršila popáté – naskládala na sebe, shodila na podlahu, naskládala, shodila, pak se mi konečně zklidnil dech a v chladné místnosti na mně začal schnout pot.

Tahle ataka byla pořádná, což bylo pochopitelné vhledem k tomu, co jí předcházelo. Jsem ráda, že se mi ji podařilo pozdržet, než jsem se dostala domů, ale jakmile jsem za sebou zamkla dveře, měla jsem svíravý pocit u srdce a věděla, že už se záchvatu nevyhnu. Podívám se na kupu utěrek, rychle napřáhnu ruku a znovu je shodím, potom je opět začnu vršit na sebe, pošesté. Šestka je dobré číslo. Je potřeba mít naprostou jistotu, že je vše hotové, aby svíravá panika ztratila nadvládu nad mým tělem.

Na poloviny, na třetiny, do úhledného čtverce.

Kvůli tomu, co mi někdo udělal. Co jsem udělala já. Co se musí udělat teď.

4. KAPITOLA

LESLIE

14:30

Přijede dvojice strážníků, jejichž přítomnost Leslie rozčiluje, nikdy by nečekala, že je u sebe doma někdy uvidí. Jeden z nich je starší muž s prošedivělými vlasy a menším panděrem, má modré oči a bachratý nos prokvetlý žilkami. Doprovází ho mladší kolega s chomáčem tuhých světlých kadeří a zelenýma očima, vypadá skoro jako anděl.

„Konstábl Dickerson,“ řekne ten starší, „a tohle je konstábl Willow.“ Ukáže na mladšího muže, který přikývne a usměje se.

„Leslie,“ představí se. Ukáže na Randalla a Shelby. „Tohle je můj muž Randall a moje… nevlastní dcera Shelby.“

Randall je lehce opocený od pobíhání sem a tam po ulici a volání dceřina jména. Vlnité hnědé vlasy mu trčí vzhůru a na brýlích má šmouhy, protože si na ně neustále sahá. Aspoň že se už převlékl, na sobě má modré džíny a tmavě modrý svetr, který mu ladí s očima. Když si ráno na sebe vzal oblečení na golf, Leslie se mu vysmála.

„Vypadáš legračně. Přece se nemusíš oblíkat takhle, aby tě spoluhráči brali vážně,“ řekla.

„Nemusím, ale když se tomu všichni zasmějí, budou uvolnění, no a s takovými lidmi se líp uzavírají obchody,“ odpověděl, když vedle ní seděl na posteli. „Máš toho dnes hodně v plánu?“ vyzvídal a hladil manželku zlehka po paži.

„Ále, znáš to,“ mávla rukou. „Nákupy.“ Víc vědět nepotřeboval.

„Uvidíme se večer u pizzy a vína,“ řekl a odjel, manželka s dcerou a nevlastní dcerou si měly den naplánovat samy.

Policisti požádali všechny přítomné, aby zůstali v obývacím pokoji, zatímco oni obejdou dům a podívají se znovu do míst, kde už se hledalo. Leslie netušila, proč to musí být, ale policie očividně ví, co dělá.

„Pokud vám to nevadí, tak teď prosím netelefonujte,“ řekne konstábl Dickerson, a tak Leslie poslušně zastrčí mobil do kapsy černých džínů. Ani si neuvědomila, že ho držela v ruce.

Během čekání přechází po pokoji a odpočítává minuty. Touží jít ven hledat Millie.

„Snědla svačinu?“ ptá se, protože se jí nelíbí představa, že ztracená dcera je taky hladová. Takže se jen ztratila? Ano, jenom se ztratila, což znamená, že se brzy najde.

„Nechtěla ji,“ odpoví Shelby, která má ruce obtočené kolem těla, jako by jí byla zima, což Leslie shledá jako pravděpodobné, jelikož jsou otevřené vstupní dveře. Jí samotné je teplo, krev jí chvatně proudí tělem, dýchá zrychleně. Nikdy panickou ataku nezažila, ale připadá jí, že takhle nějak to musí začínat. Podívá se na Shelby a očekává vysvětlení, proč Millie, které obvykle chutná, nechtěla svačinu, ale Shelby se upřeně dívá na svá chodidla. Dusání v patře doprovázejí zvuky otvíraných a zavíraných dveří. Ona tu není. Vím, že tu není.

Konstábl Willow se vrátí do obýváku. „Dá se někudy dostat na střechu?“ zeptá se Randalla.

„To… ehm, Leslie, nevíš, jestli se tam dá dostat?“ ptá se manžel. Sám se při koupi a renovaci domu moc neangažoval, protože byl povětšinou v práci, tak se stavaři jednala Leslie a musela při budování jejich nového domova dělat spousty rozhodnutí. „Skvěle jsi to zvládla,“ řekl jí Randall po nastěhování, ale Leslie si uvědomovala, že mu na tom ani nezáleží, hlavně když je spokojená ona.

„Vedle naší ložnice je pokoj pro hosty, kde jsou za závěsem dveře, kterými se dá vylézt na střechu,“ vysvětluje Leslie, „ale ona tam nebude.“ Millie se děsí těch dveří, co vedou do navlhle čpícího půdního prostoru, zaplněného kabely a trubkami od klimatizace. A nechodí ani do pokoje pro hosty. „Žije tam příšera,“ říkává matce s vážným výrazem.

„Nežije, přísahám, že ne,“ ujišťuje ji pokaždé Leslie, ale děti se strachu těžko zbavují, a tak se dveře do pokoje pro hosty nechávají zavřené.

„Vždycky je dobré prověřit úplně všechno,“ řekne konstábl a zmizí, trojici tam nechá mlčky stát.

Randall kouká do mobilu, a když to Shelby letmo spatří, vytáhne z kapsy svůj telefon a zadívá se na displej.

„Shelby, dej ten telefon pryč, prosím tě,“ řekne Leslie a je Randallovi vděčná, že on ten svůj taky schová.

Když se na ni Shelby zamračí, Leslie vyhlédne z okna obývacího pokoje na předzahrádku, kde slunce svítí na dokonale zelený trávník. Cítí, že se na ni Shelby zlobí. Neměla ji po návratu domů popadnout za ramena, třást s ní a páčit z ní odpovědi; neměla ji představit jako svou nevlastní dceru, ačkoli právě to Shelby je. Neměla s ní nechávat své dítě o samotě. To byla největší chyba. Protože teď je její tříletá holčička pryč, pohřešuje se. A Shelby měla na mladší sestru dohlížet. Měla ji na starosti. Teď má Leslie svou dceru pryč, zatímco ta nevlastní je pořád tady. Připadá jí to tak nepatřičné, že se začne tahat za vlasy, které naoko urovnává, ale nenápadně uvolní několik pramínků a omotá si je kolem prstů. „Jednou ti na hlavě žádné vlasy nezbydou,“ říkávala jí matka, a přestože se na ni tenkrát Leslie mračila a nesnášela ji za to, dnes si přeje, aby tu byla s ní. Jelikož něco takového není možné, opět zabloudí rukou k vlasům, zatáhne a vytrhne dalších pár pramínků.

„Tak dobrá,“ řekne konstábl Dickerson, když se vrátí do obýváku s kolegou v patách, „projděme si to od začátku.“

Od jídelního stolu si vezme kůží čalouněnou židli a vrátí se k pohovce, kde ji postaví před Shelby a s mírným heknutím se posadí. Konstábl Willow stojí vedle něj s malým modrým notýskem a černou propiskou v rukou. Kdyby měla Leslie popsat jeho výraz, řekla by „horlivý“, jako by se v místnosti odehrávalo něco vzrušujícího. Vytrhne si další pramen vlasů, pak se podívá na Randalla, který mírně zavrtí hlavou. Manžel sedí na pohovce vedle Shelby, ale pozoruje Leslie. Kdyby stál vedle ní, něžně by jí ruku od vlasů odtáhl. Ví, co to znamená – manželku svírá úzkost natolik, že se přestává ovládat. Navíc je vyděšená, naštvaná, zahanbená a… Leslie si uvědomí, jak jí prsty opět míří k vlasům, tak sepne ruce, aby s tím přestala.

„Kolik je ti let, Shelby?“ ptá se konstábl Dickerson hlasem, ve kterém není ani stopy po melodičnosti, s jakou dospělí obvykle mluví na děti.

„Dvanáct,“ odpoví Shelby, které zrůžoví tváře, když k ní upírá pozornost místnost plná dospělých. Má stejně bledě modré oči jako Millie, v tom jsou obě po Randallovi, ale husté blond vlasy má po matce. V dokonalých vlnách jí splývají po zádech. To Leslie ve dvanácti letech se svými jemnými vlasy bojovala, protože zůstávaly zplihlé, ať s nimi dělala cokoli, a záviděla holkám jako Shelby, které se očividně nijak zkrášlovat nemusely. Shelby je vysoká a štíhlá podobně jako její otec a už teď se spekuluje o dráze modelky. Její matka Bianca se ji snaží dostat do modelingové agentury, ale Randall to nechce dovolit. „Je moc mladá. Víš, jak dopadají mladé holky, co se dostanou do tohohle prostředí.“ V tomto ohledu si stál za svým názorem, což pro něj nebylo typické. Ve všem ostatním Biance ustupuje, trápí ho výčitky kvůli situaci jeho bývalé ženy. „Rozhodla se sama,“ připomíná mu pokaždé Leslie, ale Bianca mu při každé příležitosti neváhá připomenout, že se jí nežije tak lehce, jak by mělo. Nikdy se nezapomene zmínit o nějakém účtu, který je třeba zaplatit. Až nedávno Leslie přišla na to, že kdykoli to Bianca udělá, Randall jí nabídne úhradu.

„Vždyť se znovu vdala,“ řekla Leslie před několika měsíci Randallovi. „Trevorovi by se určitě nelíbilo, že za něj platíš účty.“

„Když je teď Bianca s ním, už to neudělám. Já jen chtěl… Nelíbilo by se mi ale, kdyby Shelby musela doma poslouchat řeči, jak oni nevystačí s penězi, zatímco já jich mám spousty.“

Leslie to pak nechala být. Jsou to nakonec jeho peníze, a přestože jako manželce patří i jí, Leslie má práci a dohromady vydělají víc než dost. Ale vadí jí to z principu. Když se Bianca a Randall rozvedli, bývalá žena mu poslala e-mail, ve kterém psala, ať za ní nedolézá, pokud nebude mít na složenky. Ironie osudu dokáže mít smysl pro humor.

Leslie by očekávala, že bude Shelby na tátu ohledně modelingu tlačit, stejně jako to dělává, co se týče doby, kdy má chodit spát, domácích úkolů a hlídání mladší sestry, ale není tomu tak. Podle všeho ji to zajímá méně než její matku a stačí jí vyvěšovat selfíčka na sociální sítě, kde sama rozhoduje o tom, kdo její fotografie uvidí. Možná se jí nelíbí představa castingů a soupeření s jinými krásnými holkami, anebo jí je proti srsti nechtěná pozornost, kterou zažívá člověk, jehož obličej se stal veřejným majetkem.

„To bych musela vstávat hrozně brzo a nesměla jíst nezdravé jídlo,“ prohlásila jednou Shelby u společné večeře s Leslie a Randallem. „Ale možná se pro to jednou rozhodnu. Nevím.“ Shelby má před sebou život plný vlastních rozhodnutí, protože je hezká, chytrá a její otec má tolik peněz, že jí pořídí, na co si vzpomene. Je to v naprostém protikladu k dětství, jaké prožila Leslie pouze s matkou, která ji učila, že peněz není nazbyt a nesmí se s nimi plýtvat. Její otec přistupoval k alimentům nahodile a velmi často neplatil. A tak Leslie vyrůstala s pocitem, že je ve všem podprůměrná, od vzhledu přes inteligenci až po sportovní výkony. Matka tvrdě pracovala, aby ji přesvědčila o opaku, ale Leslie se radši na vše dívala střízlivě, což dělává dodnes. Shelby má život v mnohém odlišný. Je privilegovaným dítětem, po kterém nikdo moc nechce, a dneska měla na práci jen pár hodin dohlížet na tříletou holčičku. Ruka opět putuje k vlasům, zatáhnutí za několik pramínků a následné štípnutí umožní Leslie opět se soustředit na policistu.

„Tak, Shelby,“ říká konstábl Dickerson, „můžeš mi říct, co přesně se dnes odpoledne stalo?“

„Hlí… ehm… hlídala jsem Millie, zatímco byla Leslie nakupovat. Mělo jí to trvat jen hodinu, ale… byla pryč déle.“