Copyright © Jan Drbohlav, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9553-4

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA PRVNÍ

sobota, 10. ledna A.D. 1356

Byla mi zima a cítil jsem se trapně. To spolu ale souviselo jen vzdáleně.

Zima mi byla, protože byl leden a místo toho, abych seděl v jednací síni norimberského říšského sněmu co nejblíž ohni, kýval jsem se v sedle koně zmrzlejšího, než jsem byl sám. A trapně jsem se cítil, protože od mého sedla visel provaz, pevný, konopný a na palec tlustý. Nepřetrhli by ho tři chlapi, natož ten jeden, který klopýtal přivázaný na jeho druhém konci, dobrých dvacet stop za mým koněm. Aspoň že mu tvář částečně halila hrubá kapuce.

Umiňoval jsem si, že se v žádném případě neohlédnu. Proč také? Věděl jsem, že se ten chlap potácí za mnou. Nešlo to jinak, provaz mu nic jiného nedovolil. Muselo to být pro něj hodně únavné. I když sněhu nenapadlo moc, byl jemnější než mouka od italských kupců a stejně ztěžka, jako se klusalo mému koni, bořily se do prašanu mužské nohy v kožených botách vysokých do půli lýtek.

Na nebi zakrákoral krkavec. A za ním druhý, třetí. Vzpomněl jsem si, co mi o nich vyprávěl muž, kterého jsem kdysi zpovídal. Vědí všechno o životě, řekl mi tehdy. A když ne o životě, tak o smrti. Zřejmě mluvil ze zkušenosti, zabil obchodníka, aby mu mohl ukrást náklad vzácných látek. Nad mrtvým obchodníkem tehdy kroužili krkavci, stejně jako nad šibenicí, kde potom toho muže věšeli.

Byl jsem tehdy pouhý kněz a zpovídal jsem toho lapku v umrlčí cele. Svého činu nelitoval, jen toho, že ho biřici chytili. Od té doby jsem často přemítal o tom, jak moc dobrotivý Bůh musí být. O tom, že třeba vůbec dobrotivý není, jsem si rozjímat zakázal.

Otřásl jsem se, snad chladem, snad tou vzpomínkou. A pak jsem se přece jen ohlédl. Hlasitější dýchání, které přecházelo v sípění, mi prozradilo, že muž na provazu má dost. Pak se mu zapletly nohy a můj kůň ho vláčel po sněhu dobře padesát stop. Pokoušel se vstát, ale i když jsem nejel rychle, nedařilo se mu to.

Zastavil jsem a seskočil ze sedla. No, popravdě řečeno, spíš slezl. Měl jsem už svůj věk a také svoji váhu.

Muž se konečně vyhrabal na nohy. Jen o šest let mladší než já, uvědomil jsem si. Udýchaný, uřícený. Kapuce ho hřála snad až příliš, po čele mu stékaly kapky potu, míjely velkou jizvu, která mu dělila líci od ucha až k ústům, a mizely v hustém plnovousu.

„Jeď dál,“ řekl hlasem zvyklým velet. Aby ne, byl nejmocnějším mužem světa. Vlastně druhým nejmocnějším, opravil jsem v myšlenkách sám sebe. Prvním je papež, teprve druhým císař Karel. I tak jsem ale za něj cítil zodpovědnost.

„To už stačí, pane. Běžel jste celé tři míle. Možná víc. Už jste unavený.“

„Sám vím nejlíp, kdy ještě mohu a kdy už ne.“

„Ano, to jistě víte. Ale čekají na nás.“

Uvolnil jsem provaz, který svíral jeho boky. Smyčka sklouzla na zem a Karel z ní vystoupil podoben mágovi vycházejícímu z namalovaného pentagramu.

„Jacopo vždycky pobídl koně, když už jsem nemohl dál.“

„Nejsem Jacopo, ale váš dvorský kancléř.“

Karel se sklonil, sebral ze sněhu provaz a přehodil mi ho přes hlavu, tak rychle, že jsem se sotva stačil nadechnout. „A biskup Litomyšle, pane,“ dodal jsem asi už zbytečně. Ale na biskupský stolec jsem čekal dlouho a neměl jsem důvod nebýt na něj hrdý.

Jedním skokem byl na koni a pobídl ho. O šest let mladší a o třicet liber lehčí, pomyslel jsem si hořce.

Grošák se dal do klusu a mně nezbylo než rozeběhnout se za ním. Stačilo ale jen pár kroků, aby se mi nohy zamotaly do sebe, jedna zakopla o druhou a já se sesunul do prašanu. Koni to bylo jedno, táhl mě jako saně.

„Pane!“

Karel se ohlédl, zasmál se a konečně přitáhl koni uzdu. Možná že budu někdy uvláčen vlastním koněm, ale zřejmě se tak nestane dnes, pomyslel jsem si. Rychle jsem vstal a shodil ze sebe provaz. Oklepal jsem si sníh z kabátce a zkoumal škody. Kabátec nebyl levný, doufal jsem, že se neroztrhl ve švu, nebo ještě hůř, neprodřel o kameny pod prašanem. To by se tak snadno jako rozpáraný steh spravit nedalo.

„Čím déle vydržíš utíkat za koněm,“ řekl Karel pobaveně a pozoroval mě, jak si prohlížím kabátec, „tím déle vydržíš v boji vládnout mečem.“

„Já bojuji Písmem, pane.“

Zjistil jsem, že se mi spustila krev. Na bílý sníh dopadaly rudé kapky. Sklonil jsem se, nabral trochu sněhu do hrsti a přiložil si ho na nos. Nepříjemně to studilo. „A nemáme už čas. Ani císař by neměl nechávat čekat říšský sněm. Zvlášť když chce prosadit svoji bulu.“

Karla ani nenapadlo, aby mi vrátil mého koně, a tak jsem zamířil k opuštěnému stromu na horizontu pěšky. Povzdechl jsem si. Vzdálenost jsem odhadoval asi na čtvrt míle. Ke stromu byl přivázán nádherný Karlův šiml a mně bylo jasné, že se do svého vlastního sedla dostanu až tam.

Nemýlil jsem se. Pokud jde o šlechtu a její způsoby chování, mýlím se málokdy; skoro nikdy. Ostatně není divu, mezi šlechtou jsem tehdy trávil už více než dvě desítky let a bylo by špatným vysvědčením pro vzdělaného člověka, kdyby se nenaučil, jak šlechta jedná a jak se tomu přizpůsobit. I když Karel byl přece jen v něčem jiný.

Než jsem ke stromu a Karlovu koni doklopýtal, uplynula celá věčnost. No dobrá, věčnost možná ne, ale byl jsem promrzlý, sotva jsem popadal dech. Posledních pár desítek stop se mi zdálo, že se ten rozložitý dub, v zimě holý, každým mým krokem spíše vzdaluje, než aby se přibližoval.

Karel už na mě čekal. Než jsem se k němu dostal, seskočil z mého koně a vyhoupl se do sedla toho svého.

„Neškodilo by,“ zašklebil se na mě, „kdybychom si role občas prohodili. Jednu míli ty na koni, já za ním, a druhou naopak.“

„To by nedopadlo dobře, pane,“ odpověděl jsem a vydrápal se na svého grošáka.

Pod námi se rozprostíralo svobodné říšské město Norimberk, zapadané sněhem. Střechy, jindy tak přívětivě červenohnědé s došky z pálené hlíny, byly dnes pokryté ledově bílou krustou. Přestože mnou cloumala zima, nebyl jsem si jistý, jestli se mi tam vlastně chce. Rozhodnutí ovšem nebylo na mně, a tak jsem pobídl koně a společně s Karlem na jeho šimlu jsme se pustili po pozvolně svažující se stráni k prvním městským domům.

„I jindy bych si s tebou rád vyměnil roli,“ pokračoval Karel a úkosem se na mě podíval.

„Třeba teď,“ řekl jsem s pohledem upřeným na siluetu města. Už z dálky byla vidět norimberská falc, kde se kvůli Karlovi dnes sešel říšský sněm. Bylo mi úplně jasné, kam míří.

„Správně. Na tobě bude kurfiřtům a té ostatní svoloči články mé buly jen přečíst. Ale já je budu muset obhájit.“

„Myslíte, že to dokážete?“ Zdálo se mi bezpečnější položit zbytečnou otázku než nechat Karlovy myšlenky cválat rychlostí splašeného koně, a navíc směrem, který se mi nelíbil.

„To se uvidí.“ Karel na mě vrhl uvážlivý pohled. „S některými články souhlasit nebudou, to je jisté.“

„S většinou z těch třiadvaceti,“ podotkl jsem.

„Dobrá, tak s většinou. V tom případě budu přehlasován, ani císařská koruna mi nepomůže. Na druhou stranu, myslím, že už je potřeba konečně stanovit pravidla, podle kterých bude náš svět žít. A pokud si totéž sněm uvědomí, mohl by zvednout ruku pro. Pravidla se přece mohou časem změnit, ale nejprve musí být vůbec nějaká.“

A jsme u toho. Karel byl opravdu jiný než ostatní velmoži. Někdy mě napadala hříšná myšlenka, že do naší doby snad ani nepatří. A skoro si myslím, že jsem nebyl sám, kdo si to myslel.

Vlastně jsem určitě nebyl sám. Rozhodně si to mysleli ti, kteří se ho chtěli zbavit.

*

Stál jsem uprostřed jednací síně norimberské falce a viděl jsem překvapení v tvářích jedněch, nenávist v tvářích druhých. Souhlasně nepokyvoval nikdo. Ne, že bych to nečekal. Karlova bula, jak si ji se skromností sobě vlastní pojmenoval, obsahovala třiadvacet artikul a jen málokterá, pokud vůbec jaká, mohla všem zasedajícím vyhovovat bezvýhradně.

Říšský sněm je shromážděním stavů Svaté říše římské, ergo šlechticů a církevních hodnostářů. V jednacím sále seděli na privilegovaných místech členové prvního kolegia, tedy říšští kurfiřti. Další řady pak obsadilo druhé kolegium, do něhož patřila ostatní knížata a také církevní hodnostáři. Byl jsem zvědavý, kdo z nich si první zuje škrpál a začne jím tlouct do lavice před sebou. Při jiných sněmovních zasedáních se taková věc stávala poměrně často; stavové Svaté říše římské se občas chovali jako opilci v té nejsprostší hospodě. Snad že byli opilí mocí, napadlo mě.

Toho dne to ale neudělal nikdo. Ne z toho důvodu, že by se styděli, ale prostě proto, že je to ani nenapadlo. Snad i to bylo důvodem, proč seděli poslušně v lavicích, zatímco Karel se rozvaloval v křesle před nimi. Já stál tak na půl cesty mezi Karlem a prvním kolegiem a připadal jsem si tak trochu jako Daniel, když ho hodili do jámy lvové. Daniel ovšem v ruce nedržel popsaný palimpsest. Samozřejmě, šlo jen o první náčrt buly, dobrého pergamenu na ni bylo škoda. Zatím.

Protože nikdo z říšského sněmu nereagoval, pustil jsem se do čtení další artikuly. „Každý římský král zvolený kurfiřty bude papežem zároveň korunován císařem římské říše.“

To už bylo moc, především pro kurfiřty samotné, pochopitelně. Začali se na svých místech vrtět, jako by pod jejich židle nějaký uličník pustil zablešeného psa. Teď už někdo promluvit musel, to bylo zřejmé. Nakonec to vzal na sebe saský vévoda. „Císař chce rozkazovat papežovi?“ zeptal se Karla, ale díval se přitom na mne. Nejspíš měl pocit, že já jako biskup bych měl stát spíš na jejich straně než po Karlově boku.

Ohlédl jsem se na svého panovníka, ale ten se v křesle ani nepohnul, jen klouzal očima od jednoho kurfiřta ke druhému. Protože se nenašel nikdo další, kdo by promluvil, pokynul mi a já se znovu podíval do palimpsestu.

„Titul říšského kurfiřta bude od okamžiku schválení této buly dědičný a kurfiřti budou sami vykonávat soudní pravomoc.“

To se prvnímu kolegiu líbilo o poznání více, zato to začalo šumět mezi knížaty druhého kolegia. Ale to nebylo nic, co bych nečekal, a tak jsem pokračoval dále: „Mezi kurfiřty má nezávislé postavení český král a v říši pak Koruna česká.“

Teď to zahučelo i napříč prvním kolegiem; Karel ve své bule odložil cukr a znovu se vrátil k biči.

„Pokud už bychom měli uvažovat o nějakých pravidlech, nikdo by neměl mít nezávislé postavení,“ namítl markrabě braniborský.

„Ani žádná země,“ souhlasil arcibiskup mohučský. „Říše pod kuratelou Svatého otce je nedělitelná.“

Znovu jsem se ohlédl po Karlovi, ale i tentokrát marně. Odpověděl jsem tedy sám.

„Jestli chcete mít jako kurfiřti privilegia, o kterých se vám dosud ani nesnilo, pak budete hlasovat pro Karlovu bulu. Pokud ne, stačí při hlasování nechat ruce v klíně.“ Ostatně, tak to děláte celý život, mohl jsem dodat, ale nedodal.

Karel ani nemrkl. Díval se na kurfiřty dílem bez zájmu a dílem pohrdavě. Vlastně to spolu souviselo, nezájem byl přímým důsledkem pohrdání. Karel to ale nedal na sobě navenek znát ani stínem. Co jsem viděl já, který ho znal mnoho let písařské služby, zůstávalo skryto ostatním, z nichž většina na něj dnes popatřila poprvé. A taky už ho nikdy neuvidí, napadlo mě. Jen si na něj vždycky vzpomenou, když budou někomu vyprávět, jak vypadá železná vůle.

Myslel jsem, že nikdo z nich už v sobě nenajde odvahu promluvit, ale to jsem se zmýlil. Ze svého místa v prvním kolegiu vstal markrabě braniborský. Zamířil ke mně, ale v poslední chvíli udělal krok stranou, obešel mě tak zblízka, že jsem skoro cítil dotek jeho brokátem vyšívané košile, a zastavil se před Karlem. Panovníkovo křeslo stálo na vyvýšeném stupínku, a tak přestože markrabě stál a Karel seděl, hleděli si do očí jako rovný s rovným.

„Co je to za zvyk, ohryzat maso a nám hodit jen kost?“ zeptal se markrabě braniborský ostře.

Karel se ani nehnul. Snad zvažoval odpověď, snad vůbec nepovažoval za nutné odpovídat. Ať tak či tak, místo něj se z řad prvního kolegia ozval falckrabě rýnský.

„Pro mě je na té kosti masa až až. Já ruku zvednu.“

Markrabě braniborský nespustil oči z Karla ani na okamžik. „Tak než ji zvedneš, pamatuj,“ odpověděl falckraběti kdesi za svými zády pochmurně a sjel očima na velký a křivý šrám, který hyzdil Karlovu tvář, „co mi kdysi řekl můj otec Ludvík Wittelsbašský. Velká jizva neznamená velkou statečnost, ale právě a jenom velkou jizvu. Nic víc!“

Trochu mě zamrazilo. Na mě se ani nepodíval, nestál jsem mu za to. Upřeně civěl na Karla, Karel na něj, ale přesto jsem měl pocit, že markraběcí slova patří mně. Vždyť jsem byl u toho, když Karel přišel ke své ozdobě, kterou si žádný malíř nedovolil vypodobnit. I po letech si to pamatuji, jako by to bylo včera.

V jednacím sále norimberské falce bylo mrazivé ticho, za okny tiše padal sníh, ale já přesto slyšel rány dřevců, tříštících se o sebe. A šumění deště. Hustého deště.

KAPITOLA DRUHÁ

listopad, A.D. 1380

Než vypíšu, co má, alespoň pro mě, společného říšský sněm a rytířská kolba, musím se představit. Ne proto, že by moje osoba byla nějak důležitá; ačkoliv mám velmi slušné postavení, oproti osobám, jejichž příběh chci na těchto stránkách vyprávět, jsem jen zrnkem písku vedle mohutných skalisek. Ale i přesto si dopřeji pár slov o sobě, abyste věděli, že to, co hodlám napsat, jsem si nevymyslel, ale osobně prožil. Snad je v tom i kus marnivosti, ale, koneckonců, ve svém věku si i jako duchovní snad trochu té světské pýchy mohu dovolit.

Samozřejmě, ne u všeho jsem mohl být přítomen, ale v tom případě jsem o tom získal svědectví z první ruky. A když ani to ne? No, pobývám u dvora dost dlouho na to, abych si určité věci dokázal představit. Možná jsem se s tím zrnkem písku trochu unáhlil a nechal se unést svojí obrazotvorností; řekněme, že jsem spíš velký kámen na úpatí skály. Balvan, o který se tříští vlny, když stoupne voda v řece, a samotné skály se tak ani nedotknou.

Jsem vysoce důstojný a osvícený Jan ze Středy. Jakkoliv jsem své jméno dostal podle Jana Zlatoústého – tak praví tradice našeho rodu –, moc toho nenamluvím. Spíš naslouchám. A píšu. To nejčastěji. Rád sedávám po nocích v prázdné komnatě a za svitu svící se těším ze skřípění brku klouzajícího po pergamenu, je-li ho dostatečná zásoba, nebo po palimpsestu, to když je zapotřebí s pergamenem šetřit. Možná jsem měl být kronikářem, ale osud tomu chtěl jinak, a tak si zapisuji události jen pro svoji vlastní potěchu. Nemyslím, že se mými zápisky budou zabývat jiní lidé ještě za mého života, a proto si mohu dovolit to potěšení být upřímný. Ostatně už jsem začal, když jsem se zmínil o Karlově jizvě, která má tu zvláštní vlastnost, že ji vidí všichni kromě dvorních malířů.

Narodil jsem se ve Vysokém Mýtě, vystudoval teologii v Padově a pak jsem jako plebán nastoupil do diecéze ve Slezské Středě – odtud můj přídomek. Ale nebojte se, nebudu vás dál unavovat svým curriculem, jen chci, abyste věděli, že jestli má někdo právo vyprávět příběh Karlovy římské jízdy, jsem to já. Byl jsem u toho a nevím o nikom z Karlova okolí, kdo by vládl brkem lépe než já sám.

Dobrá, skromný možná zrovna nejsem, ale proč bych také měl být? Mé schopnosti rozpoznal už král Jan z Lucemburku a vyvolil si mě za svého písaře. Byl jsem s ním i jeho poslední den u Kresčaku. A po Janově smrti jsem přešel do služeb jeho syna Karla. Nejprve jako notář, pak kancléř královny Anny z Falce, a když pronotarius královské kanceláře Jan Očko z Vlašimi odešel do Olomouce zastávat úřad biskupa, postoupil jsem na místo kancléře samotného krále.

Po letech služby u dvora snad mohu říct, že mě Karel řadil mezi své přátele, vždyť mě dokonce významně podporoval, když jsem před čtyřmi lety začal usilovat o místo vratislavského biskupa. A kdyby nezemřel, jistě bych jím už dávno byl, nemusel bych čekat až do těchto dní, kdy mi konečně doručili jmenovací dekret.

Víc o mně vědět nemusíte. Snad je ale teď zřejmé, že mohu vysvětlit, proč jsem v Norimberku na zasedání sněmu slyšel ve své hlavě hluk dřevců a déšť, přestože za okny padal z nebe studený lednový sníh.

KAPITOLA TŘETÍ

říjen, A.D. 1350

Rytířské kolby se mají pořádat jen tehdy, když je hezké počasí. Modrá obloha, slunce v nadhlavníku. A na tribunách dámy v nádherných šatech s pestrobarevnými šátky, kterými mávají na své hrdiny. Alespoň tak to vidím já. Jenomže počasí člověk neporučí. Úradek lidský není vždycky v souladu s úradkem Božím; a snad se příliš nerouhám, když si myslím, že stojí v protikladu více než často.

Říct, že tehdy pršelo, by byl jen velmi neobratný popis skutečnosti. Lilo. Vůbec by mě nenapadlo, že se kolba může konat; těžkým válečným ořům se kopyta bořila do bláta s nepříjemnými mlaskavými zvuky, ale rytíři se sjeli zdaleka a nechtěli přijít o svou zábavu. Ostatně dámy na tribunách také ne. Těm ovšem déšť nevadil. Baldachýn nad jejich hlavami byl sice nasáklý, ale i tak po něm voda stékala dozadu. Padala za krk jen plebsu na levných místech. Rytíři se prošli po kolbišti a zhodnotili, že budou padat do měkkého. Tedy přesněji ti, kteří padnou; tak se ale neviděl nikdo z nich. Jeden každý snil s otevřenýma očima o šátku, který nejkrásnější dáma přiváže ke špičce jeho dřevce.

Tenhle zvyk jsem nikdy nechápal. Kolbu, ne šátek. Oč lepší je sedět na pohodlné stoličce s číší vína v ruce než se natřásat v sedle a doufat v to, že moje zbraň zamíří přesněji než dřevec mého soka. Rytíři to ale viděli jinak. Bez ohledu na déšť se jeden po druhém rozjížděli proti sobě. Štvali své koně a dřevce praskaly. Nevím, jestli urozenci padali do měkkého, spíše ne. Ale padali; někdy jeden, často oba. Bez pádu se obešla málokterá kolba.

Že padl i Karel, nebyla jeho chyba. Nebo aspoň ne tak docela. Už když se rozjížděl a pobízel koně, napadlo mě, že je něco špatně. Nejsem modlář, na předtuchy nevěřím. Tehdy mé myšlenky vedl zvuk. Nebyl slyšet dusot kopyt, jen ty blátivé mlaskance, ze kterých se mi zkroutil žaludek. V tu chvíli jsem si byl jistý, že kolba dopadne špatně. A co se mělo stát, stalo se. Kůň klopýtl a zakolísal. Karlův dřevec se vychýlil, zatímco dřevec soupeře se ani nepohnul. Jen to zapraštělo, jak jeho špička narazila do Karlova brnění a panovník vyletěl obloukem za koňský zadek.

Naštěstí, napadlo mě, kdyby se svezl ze sedla pod koňské břicho, mohlo by to být mnohem horší. Vzápětí jsem si tím štěstím už ale nebyl tak jistý. Karel ležel na zemi v blátě a ani se nepohnul.

Rozběhl jsem se k němu. Zatímco vítěz duelu přijímal pocty a trubači předvedli krátkou fanfáru, pokoušel jsem se zdvihnout hledí panovníkovy přílby. Karel bojoval inkognito, nikdo z přihlížejících netušil, že bez vlády leží na mokré zemi český král.

Že je zle, jsem viděl hned. Hledí nešlo zdvihnout, na tři prsty silná tříska z jeho vlastního prasklého dřevce se vklínila pod něj. A zatímco jsem zápolil s nepoddajným kusem kovu, zpod přílby vytékala temně rudá krev. Hlavou mi běželo několik myšlenek současně; do toho okamžiku jsem nevěděl, že je to možné. Jestli je mrtvý, království se rozpadne, říkala ta, která mi do hlavy dorazila jako první.

*

Jestli mají kočky devět životů, Karel jich musel mít dvakrát tolik. Přežil. Ale vážně si pochroumal záda, roztrhl tvář a zlomil sanici. Muselo ho to bolet nepředstavitelně. Přenesli ho do komnaty. V krbu žhnuly uhlíky. Karel se opatrně postavil, zkoušel chodit, ale nešlo to. Z roztržené tváře mu crčela krev a kvůli zlomené sanici nemohl mluvit.

Sluha mi podal silnou jehlu, do které byl navlečen – nic takového jsem ještě nikdy neviděl – namísto nitě zlatý drát. Nechápavě jsem na něj zíral, trvalo mi dlouho, než jsem pochopil, o co jde. Karel si přál, abych jeho roztrženou tvář sešil, po způsobu hospodyně, která štupuje děravou kazajku.

Jehla mi vypadla z rukou. „To ne, pane,“ řekl jsem hlasem, o kterém bych si býval rád myslel, že je pevný. Jenže nebyl.

Karel se chtěl pro jehlu sám shýbnout, jen aby dokázal, že mu venkoncem nic není, ale nesvedl to. Opravdu se téměř nemohl hýbat. Sluha přiskočil, jehlu se zlatým drátem sebral, podal ji Karlovi a ten mi ji strčil do ruky tak prudce, až mi málem probodl dlaň.

„Nikdy jsem to nedělal,“ promluvil jsem znovu. „Někteří lazebníci to doporučují, na severu Itálie takové věci dělají, pokud vím. Ale já nejsem lazebník.“ Z představy, že bodám hrubou jehlou do královy tváře, mi na čele vyrazily krůpěje potu.

Karel se ztěžka sklonil ke krbu a nabral do hrsti popel. Musel být ještě horký, ale to na sobě Karel nedal znát. Prudkým gestem pravice rozsypal popel na stůl, do tenké vrstvy, nečekaně pravidelné. A popel použil stejným způsobem, jakým písaři používají pergamen. Prstem místo brku do popela napsal jediné slovo: „Hned!“

Klepaly se mi ruce, když jsem přiložil jehlu ke Karlově tváři. Kapky potu na mém čele se slily a začaly mi stékat do očí. Nadechl jsem se a chystal se poprvé propíchnout Karlovu líci.

Zachránil mě lazebník, pro kterého poslal některý ze sluhů; vrazil do komnaty jen okamžik předtím, než bych zřejmě nenapravitelně poškodil Karlovu tvář. Nesl džbán s horkou vodou na omytí ran, a než se pustil do zašívání roztržené líce, napravil jedním trhnutím Karlovu čelist, na což jsem předtím ani nepomyslel. Teprve pak si ode mě vzal jehlu.

Po prvním stehu Karel omdlel. Záviděl jsem mu; sám jsem od téhož nebyl daleko.

Nevím, jak dlouho byl Karel v mdlobách, snad den, možná dokonce dva; vím jen, že když se probral, seděla u něj jeho manželka Anna Falcká s očima zarudlýma pláčem.

„Proč to děláš?“ zeptala se tiše. „Proč nasazuješ život v těch nesmyslných soubojích?“

Karel neodpověděl, s čerstvě sešitou ránou nemohl pořádně hýbat ústy, jinak ale lazebník odvedl dobrou práci.

„Co by bylo se mnou a s Václavem, kdybys byl mrtvý?“

Karel neznatelně zavrtěl hlavou, snad na znamení toho, že to by se nestalo, ale rychle toho nechal, bylo vidět, že má silné bolesti. Falcká zdvihla ruku, chtěla se co možná nejopatrněji dotknout Karlovy sešité jizvy. Panovník zavřel oči, aby na sobě nedal znát, kdyby bolesti bylo příliš, ale bylo to zbytečné. Falcká se Karla nedotkla, protože ve stejný okamžik se ozvalo uctivé zaklepání. Pak se otevřely dveře a do komnaty vstoupila služebná. V náručí opatrně nesla sotva narozeného kralevice Václava, zabaleného do hedvábné ovinovačky.

„Pláče, paní,“ řekla služebná. „A vy jste říkala, že nechcete, aby žádná kojná…“

„Vím, co jsem říkala,“ přerušila ji Falcká. „Můj syn bude pít jen královské mléko.“

Služka podala malého kralevice Falcké. Při odchodu se ještě zarazila, zvědavě si prohlížela Karlovu tvář. Jeho ostrý pohled ji ale přesvědčil, že to není dobrý nápad, a tak rychle vyklouzla z komnaty podobna myši, která prchá před navztekanou kočkou.

Karel se chvíli díval na manželku s kralevicem v náručí a pak pomalu, opatrně natáhl k Falcké ruce. Královna okamžitě pochopila, co si panovník přeje, ale v první chvíli předstírala nevědomost. Z jeho pohledu ovšem rychle poznala, že Karel vycítil, oč jí jde.

„Bude se tě bát,“ řekla Falcká, když už nemohla dál předstírat, že nerozumí manželovu gestu.

„Král… se nesmí bát… ničeho…“ řekl ztěžka Karel. Snažil se pohybovat rty co nejméně a na jeho výslovnosti to bylo znát. „A on bude králem. Silným.“

Falcká podala maličkého Václava Karlovi, který si ho přivinul na svoji hruď. „Vezme si… Svídnickou…“ sotva sípal panovník. Měl o budoucnosti svého syna docela jasno.

„Nemluv,“ řekla tiše Falcká, „unavuje tě to.“

„Svídnickou,“ opakoval Karel zarputile.

„Já jsem tě slyšela. Mlč.“ Královna opatrně položila ruku na Karlovo čelo. „Jen hoříš,“ dodala a opatrně si vzala kralevice zpět. Posadila se na stoličku a rozepjala si živůtek. Malý Václav se okamžitě přisál k jejímu prsu.

Král pozoroval, jak jeho syn hltavě loká mateřské mléko. „Pít,“ zašeptal.

„Vodu nebo víno?“

„To… co on…“

Falcká se chvíli na manžela dívala a pak se na jejích rtech objevil pobavený úsměv. „Jizva ti zůstane,“ řekla, „ale jinak budeš v pořádku dřív, než jsem si myslela.“

I Karel se usmíval. Věděl, proč si má jeho syn vzít Svídnickou, které v té době bylo jedenáct let. Věkový rozdíl mu starosti nedělal, ani to, že si na svatbu bude muset počkat. Zisk z takového sňatku bude nezměrný a pro Karlovu budoucnost zcela nezbytný.

Když člověk spřádá plány, Bůh se směje. Nevím, kdo to řekl, ale jisté je, že měl pravdu.

KAPITOLA ČTVRTÁ

A.D. 1352

Seděl jsem ve velkém sále jaworského hradu slezských Piastovců a pozoroval mísu plnou opečeného masa. Měl jsem hlad, cesta byla dlouhá, ale pochopitelně bych si nedovolil začít jíst dřív, než své první sousto polkne panovník. A Karel se k tomu očividně zatím nechystal.

Tehdy, léta Páně 1352, už byl českým i římskoněmeckým králem a dával to na sobě znát každým slovem, každou větou. Odstín jeho hlasu nepřipouštěl pochyb, že kdo mluví, ten vládne. Nemusel se ani na osloveného podívat, ten sám věděl, kde je jeho místo. Tedy většinou.

V rytířském sále jaworského hradu tomu nebylo jinak. Sloužící, kteří dolévali víno, dělali, že nevidí ani neslyší. Vlastně dělali, že tam vůbec nejsou; možná si to i přáli. Karel stál u okna a shlížel na město pod sebou.

„Předpokládám, že pro moji svatbu zůstává v platnosti všechno, co bylo dohodnuto pro svatbu mého syna.“

Kníže Boleslav, toho jména druhý, se napil z číše. Nebyl postavy vysoké, ale oč menší byl, o to divočeji působil jeho zrzavý plnovous. Takhle nějak bych si představoval náčelníka nezkrotného kmene odněkud ze severu. Svým způsobem také ze severu byl, vztaženo k poloze sídelního města českého království. Dal si s odpovědí na čas. „Myslíš Svídnicko a Javořicko?“

„Ano.“ Karel se otočil od okna a zkoumavě pozoroval Boleslavovu tvář, která mizela v zrzavém houští.

„Jsme v trochu jiné situaci.“

„To ano.“ Karlův hlas zněl jako svist lednového větru a byl stejně tak mrazivý. „Můj syn je mrtvý.“

Boleslav se toho hlasu nezalekl, to je nutno přičíst mu ke cti. I když, popravdě řečeno, možná mu pocit bezpečí dodávali jen ozbrojenci, kterých byl plný Jawor. Dal bych krk za to, že pár jich postávalo i přede dveřmi rytířského sálu, připravených vtrhnout dovnitř, kdyby se vyjednávání pohnulo nežádoucím směrem. Karel to musel vědět také, ale bylo mu to jedno.

„Kdyby tvůj syn žil, nebyl by českým a římskoněmeckým králem. Ty jím jsi.“ Boleslav kývl hlavou, snad mimoděk, snad na znamení úcty. Tím si ovšem Karla nezískal.

„Vím, kterým zemím vládnu.“

„Chci tím říct, že Svídnicko a Javořicko by bylo nejspíš jeho první léno.“

Ticho křičelo nahlas.

Boleslav se znovu napil, snad aby oddálil větu, kterou musel vyslovit. Možná jsem se unáhlil, ani ozbrojenci v chodbách mu nedodávali tolik bezpečí, kolik by si sám představoval. Chvíli si hrál s číší, ale nakonec ji odložil a do toho kyselého jablka kousl. „Ty tím rozšíříš svoji říši tak, že se to nebude líbit.“

„Komu?“

„Ludvíkovi Wittelsbašskému, například.“

„Z Braniborce si nic nedělám.“

„Ani z papeže? I pro něj se staneš příliš mocným.“

Karel sestoupil ze stupínku u okna a pomalu přešel k Boleslavovi. Dával si záležet na tom, aby každý krok zněl výhružně. To se mu dařilo. Zastavil se u Boleslava a chvíli na něj shlížel, každý coul, který měl Karel navíc, dopadal na Boleslavova ramena vahou librového závaží.

„Otec Anny už nežije. Ty jsi jen její strýc a opatrovník. Tak o co ti jde?“

„O nic.“

„Sám Svídnicko a Javořicko po Jindřichovi dědit nemůžeš, když je tu jeho dcera.“

„Na to jsem ani nepomyslel.“

„Snad tvé děti, a to jen za předpokladu, že Anna zemře dřív a bezdětná.“

„Nemám žádné.“

„A co tedy máš? Chuť postavit se proti mně?“

„Proč bych to dělal?“ Boleslav pokrčil rameny. „Co bych z toho měl? Jen uvažuji nahlas.“

„Uvažování přenech mně.“ Karel chtěl ještě něco dodat, ale nebylo mu přáno. Dveře se otevřely a do sálu vešel muž ostrého pohledu, proti kterému byly liščí oči vzorem upřímnosti. K té tváři se hodilo lecjaké oblečení, jen docela určitě ne to, které měl muž na sobě – černá sutana a na hlavě solideo stejné barvy. V ruce držel holoubě, které bezmyšlenkovitě hladil, i když k výrazu jeho tváře by se více hodilo, kdyby mu zakroutil krkem. Ale co já vím, říkal jsem si, třeba to udělá za pár chvil.

Boleslav mužův příchod přivítal jako vysvobození. „Leszek z Waldenburgu,“ představil ho, jako by doufal, že se pro knězův příchod zapomene na to, o čem byla řeč. „Annin zpovědník,“ dodal ještě po chvíli ticha.

„Králi,“ Leszek kývl hlavou. V tom pohybu byla úcta, v jeho očích ale ne. Toho jsem si dobře všiml.

„I on by byl raději,“ Boleslav se podíval na Leszka, „kdyby se manželem Anny stal tvůj syn, a ne ty sám.“

Karel zrudl a jeho křivá jizva na obličeji zfialověla. To jsem už znal a trochu jsem si poposedl. Připravoval jsem se na výbuch vzteku, který nevyhnutelně musel přijít. Karel se ale přece jenom ovládl. Navenek. Nekřičel, spíš syčel jako podrážděný had.

„Také bych dal přednost tomu, aby můj syn žil. I moje žena.“ Karel se otočil ke knězi, jako by mu vyčítal jejich smrt. „Ale Bůh si je k sobě vzal, jednoho po druhém.“

Leszek sklonil hlavu, aby se nemusel dívat Karlovi do očí. Chvíli to vypadalo, jako by se modlil, a snad tomu tak i bylo. Holoubě v jeho rukou tiše vrkalo a okem upřeně pozorovalo Karla. I to holoubě ví, od koho v tomto sále hrozí největší nebezpečí, pomyslel jsem si.