Přeložila Petra Pachlová

Toto dílo je fiktivní. Postavy, události a dialogy v něm

obsažené jsou smyšlené. Jakákoliv podobnost se skutečnými,

žijícími či mrtvými, osobami je čistě náhodná.

THIS BOOK KILLS

Text copyright © Ravena Guron, 2023

Map by Lucy Morris / Imageremedy.com © Usborne Publishing, 2023

First published in the UK in 2023 by Usborne Publishing Ltd.,

Usborne House.

All rights reserved.

Translation © Petra Pachlová, 2023

ISBN 978-80-242-9548-0

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- EPILOG

- PODĚKOVÁNÍ

Mámě, za všechno

1

Řeknu to jasně hned na začátku: nezabila jsem Hugha Henryho Van Borena.

Dokonce jsem tomu ani nenapomohla… aspoň ne úmyslně.

Máma si myslí, že ve mně dřímá nějaké latentní trauma. Ona není žádná psycholožka nebo tak něco – jen sleduje spoustu dokumentárních pořadů a proto věří, že je odbornicí na všechno. Když sepíšu, co se stalo, prý mi to pomůže to celé zpracovat. Podle mě je to pěkná kravina, ale když jsem to slušně vyjádřila nahlas, máma mě počastovala svým nemilosrdným pohledem, který říkal: radši udělej, co říkám, Jess Choudharyová, nebo tě seřežu tímhle pantoflem.

Máma mě v životě nezbila. Jen vyhrožuje pantoflem.

Zkrátka do tohohle bloku napíšu pravdu, ačkoli bych na celou věc nejradši úplně zapomněla.

Tak se pusťme do mého příběhu utrpení a zmaru.

Týden předtím, než Hugha zabili, jsem byla svědkem prvního náznaku potíží.

Seděla jsem sama na konci jednoho z dlouhých, naleštěných, dřevěných stolů v jídelně. Moje nejlepší a jediná přítelkyně Clementine-Tangerine Briggsová se rozhodla večeři vynechat, aby mohla víc času věnovat svému novému projektu – podcastu, v němž podrobně líčila kritický stav vodnice posvátné. Žába dostala přezdívku „šourková“ a podle všeho jí hrozilo vyhynutí (Clem neústupně trvala na tom, že i oškliví tvorové si zaslouží záchranu). A ano, skutečně se jmenuje Clementine--Tangerine – její rodiče prohlásili, že v jejich řetězci organických megaobchodů se ovoce prodává nejlíp a velké prodeje jim vydělávají spoustu peněz. A Clemini rodiče peníze milují.

Před sebou jsem měla skleněný džbán s pomerančovým džusem a o něj opřenou knížku. Vlastně jsem ji nečetla, ale vzala jsem si ji s sebou, abych dala ostatním najevo, že chci skutečně sedět sama, sama se svými myšlenkami. Záhadná, až příliš skvělá, abych měla přátele. Jsem si jistá, že se tím všichni nechali oklamat.

Kolem mě bylo u stolu široko daleko prázdno, jako bych lidi odpuzovala. O kus dál seděla na lavici moje spolubydlící a hlasitě drbala s kamarádkami. Jejich pronikavý smích mě tahal za uši, ale i tak jsem si přála, abych se mohla posunout a přidat se k nim.

Nikdy bych to ale neudělala. Do střední školy Heybuckle jsem nezapadala. Ať jsem udělala cokoli, ať jsem byla sebemilejší, všichni se na mě vždycky dívali jako na chudé dítě, jako na případ pro charitu.

Tu a tam jsem otočila stránku v knize, aby bylo moje představení tajemné samotářky přesvědčivější.

Když jsem snědla asi půlku své smažené ryby s hranolky, Millicent Cordelia Calthrope-Newton-Roseová (kupodivu také skutečné jméno) velkolepě vstoupila do jídelny a práskla přitom dřevěnými dveřmi.

Millie si vykračovala volným prostorem uprostřed sálu, a při tom pohupovala boky, jako by byla na přehlídkovém mole. Blonďaté kudrny jí volně visely kolem ramen a tmavě modré oči mhouřila, jak si prohlížela přítomné. Předpisovou šedou sukni měla povytaženou v pase, aby vynikly její dlouhé nohy, a kravata jí visela kolem krku jako módní doplněk. Uniformu vždycky nosila takhle – ani učitelé se jí neodvážili vynadat.

„Kde je Hugh?“ dožadovala se odpovědi.

Její hlas se nesl celou místností, ale nikdo se neozval. Já byla až na druhém konci, dál už jsem od ní být nemohla. Přesto jsem se snažila zmenšit. Hugh se zvedl z místa, kde seděl, pohodlně uvelebený mezi svou skupinou přátel jen několik metrů od Millie. Stejně jako ona byl neskutečně pohledný, měl kudrnaté blond vlasy a růžolící tváře. Málokdy se usmíval, obličej jako by měl vytesaný z kamene. Měřil přes metr osmdesát a široká ramena dokládala čas, který trávil cvičením. Mohl z nich být slavný modelingový pár, tak krásní oba byli. Tedy kdyby ji byl nepodváděl a pak se nenechal zabít.

„Tady jsem, zlato,“ řekl Hugh a strčil si ruce do kapes. Mluvil znuděným tónem. „Co se děje?“

„Co se… děje?“ zasípala Millie přiškrceným hlasem. „Ty prolhanej, falešnej…“

„Aha, tys to zjistila.“ Hugh si vytáhl ruce z kapes a uhladil si červeno-zlatou heybucklovskou kravatu. Tvářil se lhostejně, skoro rezignovaně, jako by čekal, že tenhle den přijde. „Asi bychom se o tom neměli bavit tady…“

„Tys mě PODVEDL!“ zařvala Millie. „Ty prolhanej šmejde, ty zkurvenej hajzle. HAJZLE.“ Postavila se těsně před něj a přímo do obličeje mu křičela to slovo znova a znova jako natahovací hračka, co se zasekla.

Hugh pokrčil rameny a tvářil se nezúčastněně, jak po něm ta slova sklouzávala. „Mám pocit, že se z nás stali jiný lidi,“ řekl.

Choval se rozumně, polovina jídelny jako by přikyvovala spolu s ním, ačkoli on byl ten, kdo podvedl, a Millie měla pravdu. Millie nejspíš vycítila změnu nálady v Hughův prospěch, protože zaječela, popadla džbán pomerančového džusu a vychrstla mu pití do obličeje. Část džusu se mu rozstříkla na košili.

„Co sakra děláš!“ houkl Hugh a rychle si protíral oči. „Přineste mi někdo vodu – chrstla mi to do očí – pálí to jako čert…“

Hughův kamarád Eddy sáhl pro džbán před sebou, ale Millie byla rychlejší a vodu vylila na Hugha.

„Chcete se dozvědět, s kým mě ten hajzl podvedl?“ zamávala nad hlavou prázdným džbánem.

Hugh si vlhkým ubrouskem marně vysoušel žluté skvrny na své původně čistě bílé košili a tváře mu plály rudě. „Zůstanou na ní skvrny,“ vzdychl. „Fuj, to je nechutný, budu ji muset vyhodit.“ Zdálo se, že je naštvanější kvůli špinavé košili než proto, že přítelkyně, se kterou chodil několik let, chce ukončit jejich vztah.

Učitelé u hlavního stolu ztuhli, někteří dokonce s vidličkou na půl cesty k ústům. Zaměstnanci kuchyně se vykláněli z okének a v úžasu scénu sledovali. Nikdo z dospělých nechtěl Millie zarazit, než řekne pravdu. Věděla jsem, co přijde, a nemohla jsem s tím nic dělat.

Millie se začala znovu rozhlížet kolem a já si přála ještě víc, abych seděla s nějakými přáteli. Sama jsem byla zranitelná jako slabá gazela, kterou si vyhlédl gepard. Snažila jsem se shrbit ještě víc, ale Millie na mě upřela oči.

„Ty,“ vydechla a rázně se ke mně vydala.

Všichni se otočili a zadívali se na mě. Tváře mi zrudly. Studenti si začali šeptat a jídelnu naplnil hluk podobající se šustění listů v mírném vánku.

Do prčic.

Ještě nikdy jsem si tak neuvědomovala svůj jazyk. Vždycky se mi tak tisknul na zuby?

„Kde je?“ Millie se nade mnou tyčila, její růžový parfém – určitě značkový a rozhodně závratně drahý – byl téměř omamný. „Kde je ta malá coura, co krade kluky?“

V hlavě jsem měla rázem prázdno a hrdlo se mi stáhlo. Nedokázala bych promluvit, ani kdybych chtěla.

Hugh vzhlédl od své zničené košile. „Nech Jade na pokoji,“ řekl s povzdechem a upustil zmuchlaný mokrý ubrousek na stůl. „Zlobíš se přece na mě.“

Bylo by to bývalo hrdinské, kdyby z něj stále neodkapával zředěný pomerančový džus. A já ho před všemi nehodlala opravit, ale s tím klukem jsem chodila na většinu hodin od chvíle, co nám bylo třináct, a o tři roky později pořád neznal moje jméno. Ne že by Jess byla tak těžko k zapamatování.

Millie zaklonila hlavu a vydala ze sebe hrdelní výkřik. Vlasy jí divoce poletovaly kolem obličeje, zatímco její oči těkaly všude kolem. „Hajzle!“ zaječela. „Hajzle!“

Přemýšlela jsem, proč má tak ráda slovo hajzl a proč nepoužila nějakou další nadávku, ale ukázalo se, že se k tomu propracovává jako zpěvák, co si chystá hlasivky na velké finále písně. Začala na Hugha chrlit veškerá existující sprostá slova a její hlas byl čím dál afektovanější, jak na její urážky vůbec nereagoval.

„Tys mě ponížil…“

„Ponížila ses sama, kotě,“ řekl Hugh jemně.

„Neopovažuj se mi říkat kotě. Já tě zabiju!“ zaječela. S rozmazanou řasenkou vypadala, jako by měla u obou očí monokly. „Já… tě… zabiju.“

A pak to udělala.

Ne, dělám si legraci, to se nestalo. I když tenhle příběh by byl mnohem kratší a pro mě míň stresující, kdyby to bylo takhle.

Místo toho se dveře jídelny otevřely a vešla moje nejlepší kamarádka Clem.

Všichni se na ni podívali, včetně Millie.

Ta ze sebe vydala tak vysoký jekot, že podle mě i psi dvacet kilometrů daleko nastražili uši a rozštěkali se.

Clem se zmateně zarazila.

A Millie se na ni vrhla.

2

V té chvíli si učitelé vzpomněli, za co je platí.

„Millicent Cordelie,“ zahřímala paní Henridgeová, moje angličtinářka. „Domnívám se, že bys měla jít do ředitelny.“

Ředitelka Greythornová byla přísná, nesmlouvavá žena, jejíž představa ideálně stráveného sobotního večera nejspíš zahrnovala leštění pochvalných certifikátů za službu škole. Také vzbuzovala okamžitý respekt, a dokonce i Millie se návštěvy její kanceláře děsila.

Millie se zarazila v půli cesty ke Clem. Netuším, co chtěla udělat, snad ji složit na zem jako v ragby? Ale dokonce ani ona nedokázala neuposlechnout přímý příkaz učitele. Ušklíbla se a přehodila si vlasy přes ramena.

„Tohle ještě není konec,“ zasyčela na Clem dostatečně nahlas, aby se její slova nesla celou jídelnou.

Clem přejela pohledem z Millie na Hugha. Nakrčila nos, jako to dělala vždycky, když přemýšlela. Pak se jí v očích rozsvítilo a rty se jí roztáhly do šibalského úsměvu. Ach ne. Ten úsměv jsem znala. Něco ji napadlo.

Zvedla džbán pomerančového džusu, přesně jako to udělala Millie. Všichni si začali šeptat, a i Millie se zatvářila zmateně. Chystala se Clem taky chrstnout džus na Hugha? Nebo na Millie?

Ale Clem, aniž by přerušila oční kontakt s Millie, obrátila obsah džbánu na sebe a do poslední kapky nechala tekutinu vyšplouchnout na svou uniformu.

„Tak,“ houkla na Millie. „Ušetřila jsem ti námahu.“

Millie zavrčela. Přišlo mi, že se Clem už vyjádřila jasně, ale přesto vzala ještě jeden džbán pomerančového džusu.

„Po tomhle pití mě pojmenovali!“ prohlásila a všichni začali tleskat.

„Vylij ho, vylij ho!“

Clem džbán vylila a náležitě se přitom usmívala, jako by si právě užívala nejlepší chvíle svého života. Pak zvedla třetí.

„Clementine!“ ozvala se rázně paní Henridgeová, která konečně vstala. „Okamžitě přestaň – pomerančový džus je k pití, prokrista. Běž se dát do pořádku. A Millicent, ty běž do ředitelny, hned.“

Millie očima sklouzla z Clem na mě a neznatelně se usmála. Ten vzkaz byl jasný: věděla jsem o Clem a Hughovi. I já se měla stát terčem. Zachvěla jsem se, když se otočila na podpatku a s vystrčenou bradou a vztyčenou hlavou vyšla z jídelny.

Všechny oči se v té chvíli upíraly na Clem. Byla malá, s krátce zastřiženými měděnými vlasy, které jí trčely v podivných chomáčích, a měla rošťácký výraz, kvůli kterému ji učitelé řadili mezi potížisty. Rukávy saka měla vyhrnuté a na klopách pestrobarevné placky s nápisy jako RECYKLUJ a VŠEM JE TO JEDNO. Jedna punčocha jí sjela dolů.

Zatřásla hlavou jako pes, až se kapičky pomerančového džusu rozletěly všude kolem.

„Hned jsem zpátky!“ oznámila všem s úsměvem a vyloudala se ven.

Oči všech přítomných se stočily k Hughovi, který se za ní díval s hloupým, zamilovaným výrazem ve tváři. Klidně mohl mít místo očí srdíčka.

Nesměle opustil svůj stůl a pomalu vyšel z místnosti, ruce mu ztuhle visely podél těla. Millie mířila dobře, takže většina džusu přistála na jeho obličeji. Přesto se choval, jako by jeho košile byla neocenitelné umělecké dílo zničené malými žlutými skvrnkami. Příští tři hodiny nejspíš stráví ve sprše a pálením té košile do posledního kousíčku.

Znova jsem začala předstírat, že čtu knihu, celá nervózní, jak jsem čekala na Clemin návrat. Netrvalo jí to dlouho, vrátila se za čtvrt hodiny s vlhkými vlasy a v čistém oblečení, na které si připnula svoje placky. Přišla ke mně, jako by na světě neměla jedinou starost. Zarazilo mě, že přes všechny zjevné rozdíly existovala mezi Millie a Clem jistá podobnost. Bohatství, ze kterého pocházely, jim dodávalo určitý druh sebevědomí, jako by svět patřil jim a ony dávaly ostatním lidem právo v něm žít.

Clem se posadila proti mně a okamžitě hrábla po několika teď už studených hranolkách na mém talíři.

„Jak to jde?“ zahlaholila, jako by se nic nestalo.

Zírala jsem na ni (stejně jako všichni ostatní v místnosti). Clem dál žvýkala a snad to ani nevnímala.

„Můj podcast je propadák, jen abys věděla. Umírám hlady – proč sis nevzala víc hranolek?“ Clem si přitáhla můj talíř k sobě a hltala zbytky. „Spermažába nikoho nezajímá.“

„Šourková žába,“ opravila jsem ji automaticky. Pak jsem zamrkala, protože si stále nepřipouštěla, co se stalo. „Millie o tobě a Hughovi ví, jestli ti to nedošlo.“ Ohlédla jsem se přes rameno na Hughovo prázdné místo. Všichni ostatní si už zase normálním hlasem povídali.

Clem se vyhnula mému pohledu a radši zírala na moje hranolky. „Ta scéna s pomerančovým džusem… to nebyla zrovna moje nejlepší chvilka,“ vzdychla. „Teda, no, Millie měla plný právo se rozzuřit.“

„To teda jo,“ přikývla jsem.

„Já jen… viděla jsem, co udělala Hughovi s tím džusem a naštvala jsem se. On nesnáší nepořádek.“ Ztišila hlas a naklonila se dopředu. „To proto, že když byl dítě, do jeho domu se vloupali zloději a ukradli spoustu věcí – jenomže neuměli rozeznat, co je cenný, protože jeho rodiče vlastní spoustu divnejch uměleckejch věcí, co vypadají jako obyčejný, všední předměty. Tak mu vzali pastelky a vláček s celou sadou a jeho oblíbenou hračku slona Rogera a pak to tam celý zdemolovali, takže teď mu jakejkoli nepořádek připomíná právě tohle…“

„Fakt?“ podivila jsem se s otevřenou pusou.

Clem se na mě zazubila a upřela pozornost na čokoládový dort s krémem, který jsem si schovávala. Jedla, jako by až doteď držela protestní hladovku – což tedy už jednou zkusila.

„Ne, ty káčo. Ty taky skočíš na všechno! Hugh je prostě trhle posedlej pořádkem a já se ho chtěla zastat.“ Zhluboka se nadechla. „Millie by se to stejně nakonec dozvěděla. Hugh už nějakou dobu uvažoval, že to ukončí.“

„Jsi si jistá, že tě miluje?“ zeptala jsem se. „Existuje jedno starý rčení – ‚Jestli podvádí s tebou, jednou podvede tebe‘.“

„On mě miluje,“ prohlásila. Její hlas zněl jistě, jako by oznamovala, že zítra vyjde slunce. „A já miluju jeho. Je sladkej a jo, je trochu vážnej, ale to jen proto, že je tak hloubavej.“

Povytáhla jsem obočí. Hugh nebyl hloupý, ale vsadila bych se, že kdyby měl na výběr, s radostí by někomu zaplatil, aby přemýšlel za něj.

„Ale co když se rozhodne vrátit k Millie? Vždycky byli nerozluční – pamatuješ ten rok, kdy celou společenskou místnost na její narozeniny vyzdobil růžemi a zaplatil partě dětí ze sboru, aby za ní celý den chodily a zpívaly jí serenády?“

Byl to můj poslední pokus ukázat Clem, že Hugh a Millie nakonec skončí spolu, ať se děje cokoli. Naše škola byla pro studenty od třinácti do osmnácti a oni spolu začali chodit v prvním ročníku, asi týden po tom, co se poznali. Chovali se jako magnety nebo tak něco – přinejmenším jejich ústa. Byla jsem si jistá, že vyrostou, vezmou se a budou mít spolu vysoké blonďaté děti.

„No, jestli tolik miloval Millie, proč si začínal se mnou?“ prohodila Clem.

Bylo mi jasné, že si ze mě dělá legraci, ale i tak jsem naléhala dál. „Kvůli pozornosti, aby dokázal, že získá jakoukoli holku, kterou si zamane – můžu vyjmenovat spoustu důvodů.“ Nemělo to smysl – mockrát jsem se snažila Clem říct, že celá ta věc není dobrý nápad. Od chvíle, co mi o tom před devíti měsíci řekla – těsně před letními prázdninami.

„No, můžeš tu sedět a trápit se všema těma důvodama,“ řekla Clem a vstala, „nebo můžeš jít se mnou zjistit, jestli má Hattie nějakou čokoládu, kterou jí dokážeme ukrást – a pokud se hodláš rozhodovat moc dlouho, sním ji všechnu bez tebe!“

Zmizela dřív, než jsem měla možnost odpovědět. Usmála jsem se, když jsem svůj, teď už prázdný, talíř zasouvala do kovového vozíku, kam se dávalo všechno špinavé nádobí.

Naše přátelství bylo v mnoha ohledech zvláštní. Clem nejspíš mohla být oblíbená stejně jako Millie, ale když jsem už třetí den školy jedla sama, cítila se mizerně a chtěla se prostě vrátit domů, Clem práskla tácem s večeří naproti mně.

„Slyšela jsem, že slečna Bilsonová a trenér Tyler spolu chodili. To je hnus, co?“ Naklonila se ke mně a ukradla mi pár hranolků.

Zírala jsem na ni a netušila, o co jde.

„Víš, jak jsem to zjistila? Někdo je loni fakt viděl, jak se líbají. Ve sborovně, kam kdokoli vidí přes velký skleněný dveře. Teda, já jsem rozhodně pro veřejný projevy náklonnosti, ale učitelé mají přece byty, kde se můžou líbat – s malou kuchyní a vším…“

Drmolila dál, jako by jí bylo jedno, že je mi příliš trapně, abych odpovídala. Když jsme dojedly, řekla mi, že zajdeme k ní do pokoje a budeme si lakovat nehty. A po chvíli jsem jí začala být vděčná. Nemohla jsem uvěřit, že se chce bavit a trávit čas zrovna se mnou, vždyť se mohla spřátelit s kýmkoli. Naprosto jsem nechápala, že mě zahrnula do svého života.

Když jsem se po chvíli v její přítomnosti už cítila dobře, začala jsem jí pořádně odpovídat. A ona se usmála a od té chvíle jsme nejlepší kámošky.

Spěchala jsem z jídelny za Clem ven, kde na mě čekala. Vydaly jsme se chodbami obloženými tmavými dřevěnými deskami až k místnosti s poháry.

Většina chodeb ve škole vedla k místnosti s poháry, což vlastně nebyla místnost, spíš velký kruhový prostor, který spojoval vstupní halu s východním a západním křídlem školy. Právě tady se ředitelka Greythornová po večeři obvykle zdržovala a ujišťovala se, že se všichni studenti tiše vydávají za svými večerními aktivitami. Ale teď byla na kilometry daleko ve své kanceláři, kde se nejspíš pustila do Millie a vysvětlovala jí, že milé a slušné studentky nevyhrožují zabitím svým nevěrným klukům.

Na druhé straně místnosti s poháry byly obrovské vchodové dveře. Každý večer v deset hodin se zamykaly, i když nehrozilo, že by se tam někdo vloupal. Střední škola Heybuckle stála na vlastních pozemcích uprostřed anglického venkova.

Její hranice vyznačovaly vysoké silné kamenné zdi k velké nelibosti lidí jako Clem, kteří si mysleli, že by byla zábava utéct ven (ačkoli pochopitelně vlastně nebylo kam utéct. I do nejbližší vesnice jsme museli jezdit autobusem nebo taxíky, protože byla dobrých dvacet kilometrů daleko).

Takže po 22. hodině se celá škola až do rána stala v podstatě vězením bez možnosti úniku – kromě bezpečnostních požárních východů s poplašným zařízením.

„Je trochu divný, že tu není paní Greythornová,“ prohodila Clem, zastavila se a ukázala palcem na místnost s poháry.

„Jo, je s Millie…“

Clem se tvářila zvláštně, tak nějak napjatě. Očividně konečně pořádně promýšlela důsledky svého neuváženého rozhodnutí zamilovat se do Hugha. Třeba přijde k rozumu a skončí to.

„Snad paní Greythornová Millie moc nezatopí,“ řekla Clem, kousala si spodní ret a rukama si prohrabávala vlasy, takže jí trčely ještě víc. „Ona za to nemůže.“ Ale Clem nikdy nedokázala být vážná dlouho. Trvalo jen pár vteřin, než zase ožila a vytáhla si mobil z kapsy saka. „Vsadím se, že už to postovala – nemůžu se dočkat, až uvidím, co o mně legendární Millicent Cordelia Calthrope-Newton-Roseová ráčila říct.“ Stiskla rty, jak projížděla stránku. „To snad není pravda – neřekla vůbec nic…“

„Proč jsi tak zklamaná?“ zajímalo mě a nedokázala jsem se přestat usmívat. Byla to jedna z věcí, kterou jsem měla na Clem strašně ráda. Urážky z ní vždycky hladce sklouzly a nikdy se nestarala o to, co si kdo myslí.

„Ne, počkej!“ vyhrkla Clem a zvedla ruku. „Tady to je. Ups. Dala tam jednu mou příšernou fotku a přidala na ni maličký ďábelský rohy. Hele, je jich tam celá hromada. Osobně si ale myslím, že měla víc okomentovat moje vlasy – byly přece hrozný, celý ulepený a trčely na všechny strany. Byla fakt blbost, že jsem si je sama ostříhala – už mi nikdy nedovol to udělat.“ Clem přerušila svůj komentář a podívala se na mě. „Co když náhodou lajknu něco na její stránce? Půjč mi svůj telefon, ať ji můžu šmírovat.“

„Mám ho vybitej.“

Baterka mu došla už dávno, ale ještě jsem se nedostala k tomu ho nabít. Necítila jsem potřebu psát lidem ve škole zprávy, ne když jsem je vídala každý den. A máma si zvykla používat email místo textovek a posílala mi všemožné novinové články, třeba o tom, jak se lidi, co pili jablečný ocet přímo z lahve, dožili stovky.

Před několika lety se škola snažila zavést pravidlo, že telefony musíme během dne odevzdávat. Mně to bylo v podstatě jedno, ale ostatní studenti kolem toho spustili příšerný povyk, kterému škola nevěnovala pozornost, dokud se do toho nezamíchal Regia Club. Regia Club se ve skutečnosti jmenoval Sodalitas Regia, což v latině znamená „Královská tajná společnost“, ale časem se latina smíchala s angličtinou. Byla to jedna z mnoha podivných heybucklovských tradic: „tajná společnost“ tvořená několika málo vybranými studenty – těmi nejprivilegovanějšími ze školy, co pocházeli z rodin, které se už po spoustu generací topily v bohatství. Lidi často žertovali, že ve skutečnosti školu Heybuckle řídí Regia Club, protože když vám řekl, abyste něco udělali, poslechli jste – a to včetně učitelů. Jeho členové pak prý většinou pracovali na super vlivných místech v bankovnictví, v médiích, ve špičkových právnických firmách nebo na vysokých vládních postech – a využívali síť bývalých členů, kteří už na těch místech působili a kteří s radostí podpořili kariérní vyhlídky mladších členů.

Regia Club vylepil po škole plakáty, na kterých stálo například REGIA CLUB NEPODPORUJE FAŠISMUS a MÍT U SEBE SVŮJ TELEFON JE LIDSKÉ PRÁVO. A pak, ejhle, všichni si mohli telefon nechat, pokud nerušil při vyučování. Škola Heybuckle se snažila udržet pod kontrolou i používání internetu, a tak Wi-Fi opatřila několika bloky a utěšovala se tím, že signál je slabý. Ale nějaká hlava přišla na to, jak bloky obejít, a teď mohl kdokoli postovat kraviny na sociální sítě, co hrdlo ráčí. Svoboda, kterou Millie zjevně využívala.

„Fajn, budu prostě hodně opatrná,“ vzdychla Clem a znovu se zadívala do svého telefonu.

„Jess,“ ozval se někdo za mnou.

Otočila jsem se. Summer Johnsonová (přímočaré jméno – byla to stipendistka jako já) kráčela směrem od knihovny, blonďaté vlasy stažené do pevného, vysoko posazeného culíku, a upírala na mě pronikavé hnědé oči. Pochopitelně vynechala večeři, aby mohla pracovat. Ta holka snad nikdy neodpočívala.

Bylo pozdě, abych předstírala, že jsem ji neslyšela, a hned jsem věděla, o čem si se mnou chce promluvit: o našem úkolu. Se Summer jsme měly společně napsat povídku na seminář s názvem Nadaní a talentovaní, na který jsme chodily a který představoval naprostou ztrátu času. Škola Heybuckle na rozdíl od mé staré školy nabízela spoustu „nadstandardních seminářů“, jako třeba včelařský nebo automobilový – věci, které jsme mohli uvést v přihlášce na univerzitu, abychom vynikli. Před pár lety si školní rada začala dělat starosti, že se nepovinných aktivit neúčastní moc studentů. Rozhodli se, že v posledních dvou ročnících všem seberou drahocenné volno a nahradí ho nuceným mimoškolním programem – buď seminářem Nadaní a talentovaní nebo dobrovolnickou prací.

Dobrovolnictví jsem si nevybrala, protože si člověk nemohl aktivitu zvolit, prostě mu nějakou přidělili. Nevadilo by mi zahradničení nebo tak něco, ale mezi dalšími možnostmi byly věci jako pomoc v pečovatelských domech a já nemohla riskovat, že budu muset vést nezávaznou konverzaci s nějakými lidmi. Tak jsem si vybrala Nadané a talentované (nebo jak tomu všichni říkali N&T). Abychom se tam dostali, museli jsme uvést, o jaké „nadání“ se můžeme podělit (já řekla psaní), a pak taky zmínit několik akademických slabin, které by nás někdo jiný ze semináře mohl doučit (já plavu v matice). Potom jsme mohli do svých životopisů vložit „vyučování spolužáků“ a voilà, ani jediný student neodešel ze školy Heybuckle, aniž by vypadal všestranně vzdělaný.

Summer jako náš úkol z N&T navrhla napsat povídku o záhadné vraždě, ale celou věčnost jsme se hádaly o to, jak příběh uchopit a co do něj zahrnout (já chtěla spoustu náhodných, potrhlých detailů a Summer v podstatě hodlala zabít naše čtenáře totální nudou).

V jakémkoli jiném projektu bych se prostě smířila s tím, co chtěla Summer – ale ne pokud šlo o psaní. Byla to jedna z mála věcí, ve kterých jsem se cítila jistá.

„Pomozte mi?“ procedila Summer přes zaťaté zuby. Její sukně měla délku těsně pod kolena, dokonale v souladu se školními pravidly o uniformách.

Pokrčila jsem rameny. „Přišlo mi to jako zábavnej dodatek.“

„Tohle má být vážná povídka…“

„N&T nezajímá absolutně nikoho,“ přerušila ji Clem, která vzhlédla od telefonu.

Summer dlouze zavrčela jako medvěd.

„Podle mě to, co jsem vymyslela, bylo docela důvtipný,“ prohlásila jsem.

„Větvičky nejsou důvtipný,“ odsekla Summer. „Jsou směšný. Který vrah někoho zabije a zdrží se na místě tak dlouho, aby posbíral náruč větviček a napsal slova POMOZTE MI?“

„Ten kreativní,“ odpověděla jsem a snažila se nepropadnout frustraci. Na ten nápad jsem byla vážně hrdá – tělo v našem příběhu se našlo v lese a těsně z dosahu jeho natahujících se prstů byl nápis poskládaný z větviček POMOZTE MI. Líbila se mi myšlenka vytvořit něco tak mimo a bláznivého, na co by nikdo jiný ve škole ani nepomyslel.

Summer protočila oči tak vysoko, až mě napadlo, že by se tam mohly zaseknout a už navěky zírat na její obří mozek.

„Odmítám tam začlenit ty absurdní detaily – pohár jako vražedná zbraň už byl dost příšerný.“

„Hele, mně to přišlo skvělý,“ řekla jsem. Napadlo mě to náhodou, když jsem procházela místností s poháry cestou na jeden z Cleminých lakrosových zápasů.

„Hele, Millie postovala příběh o mně a chilli papričkách,“ vyhrkla Clem. V žaludku jí zaškrundalo a v tiché chodbě se zvuk hlasitě rozlehl. „Pojď, Jess, jestli teď nesním kousek čokolády, umřu hlady. Klidně bych teď spořádala i deset těch chilli papriček, i kdybych se pak měla utopit v mlíce.“

„Mohla jsi toho chlápka prostě bodnout.“ Summer si založila ruce a nevšímala si Cleminých poznámek. „Ale ne. Dostane pohárem do lebky.“

„Napíšeš to, nebo ne?“ začala jsem ztrácet trpělivost.

Se Summer jsme se střídaly v psaní našich dodatků. Bylo by bývalo jednodušší pracovat s online dokumentem, ale paní Henridgeová měla, pokud šlo o tvůrčí psaní, jedno prapodivné pravidlo. Říkala, že se to nepočítá, když to není napsané rukou, protože právě tak psali své příběhy ti nejlepší autoři minulosti. Summer se nabídla, že napíše konečnou verzi do svého červeného kroužkového sešitu, aby to vypadalo dokonale úhledně, a opatrně papír vyjme, abychom ho mohly odevzdat.

Summer rozšířila chřípí a prudce se nadechla. Po chvíli ticha vztekle zahučela: „Fajn. Zítra ráno se v knihovně naposledy sejdeme, abychom vypilovaly mou část, a já to pak před hodinou přepíšu.“ Zašklebila se, jako by jí ta slova působila fyzickou bolest, a rázně odkráčela po schodech nahoru.

„Ta holka má fakt spoustu problémů,“ poznamenala Clem a provázela ji upřeným pohledem.

3

Hugha jsem nikdy neměla ráda. Ještě předtím, než začal chodit s Clem, jsem si o něm myslela, že je podrazák. Nejspíš jsem ho neměla ráda už od chvíle, kdy nás v prvním ročníku přinutili k trapným seznamovacím aktivitám.

Na ten okamžik si moc dobře vzpomínám, protože už tehdy jsem litovala, že jsem přijala stipendium na Heybucklu. Školní budova byla příliš velkolepá, uniformy moc formální. Celkem sem chodilo jen šest set studentů v pěti ročnících, takže bylo těžké nějak splynout s davem. A na škole se dodržovaly všechny ty podivné tradice jako vstávat za svítání první den každého trimestru a s rozsvícenou svíčkou vyšlápnout na nedaleký kopec, aniž by vám plamen zhasnul. Jakmile vás přistihli se zhasnutou svíčkou, museli jste jít zpátky dolů až na úpatí kopce a zkusit to znova. Když jsem do kopce stoupala poprvé, bylo pořádně větrno a já musela jít pětkrát, celá zablácená, vyčerpaná a se slzami na krajíčku.

Ale nejhorší tu bylo to, že když jsem komukoli řekla, že se jmenuju Jesminder, jen mě zahrnul spoustou zmatených pohledů, jako by nevěřil, že to je pravé jméno nebo co. Stýskalo se mi po mé staré škole v Londýně, kde jsem nevyčnívala, kde jsem vyrůstala spolu s ostatními a všichni jsme se s láskou smáli našim panovačným rodičům.

Během té seznamovací hodiny Hugh neustále těkal očima k Millie a mně bylo jasné, že nechce být ve dvojici se mnou. Měli jsme si navzájem klást otázky a pak jsem měla zbytku třídy představit jeho a on zase mě. Zatím jsem se ale ptala jen já.

„Odkud jsi?“ zeptal se nakonec a pomocí pravítka vystřelil maličkou papírovou kuličku do Milliiných kudrn. Ona se na něj otočila a probodla ho pohledem, on se na ni zazubil.

„Ehm, z Londýna,“ řekla jsem a poposedla si.

Pořádně se na mě podíval a stáhl obočí. „Ne, odkud jsi?“

„Z Londýna,“ zopakovala jsem se zaťatými zuby. Bylo mi jasné, na co se doopravdy ptá, ale neměla jsem odpověď, kterou chtěl: byla jsem z Londýna. Narodila jsem se tam, vyrostla jsem tam. V Indii jsem v životě nebyla.

Zkusil to jinak. „Odkud jsou tvoji rodiče?“

„Z Londýna,“ řekla jsem znova. Oba se v Londýně narodili, ale můj táta zemřel, když mi byly dva roky.

„Ne, myslím tím, odkud doopravdy jsi? Odkud je tvoje rodina?“

V té chvíli jsem se rozhodla, že bude míň vyčerpávající nevymlouvat mu jeho neotřesitelný stereotypní pohled. „Z Indie. Z Paňdžábu.“

„Proč jsi to neřekla rovnou?“ zakoulel očima.

A když došlo na vzájemné představování třídě, mohla jsem všem říct, že se jmenuje Hugh Henry Van Boren a jednou se stane vévodou, že vyrostl v domě na venkově s deseti ložnicemi a měl dva psy a tři kočky.

A on všem řekl, že jsem Jasminther Neví, jak dál, a že jsem z Indie.

Měla jsem N&T jednou týdně a hodinu vedla paní Henridgeová. Ta začala na škole Heybuckle učit teprve v září, ale už nabyla dojmu, že patří k pilířům školy, a získávala si pověst náročné učitelky, která studenty nechávala po škole jako na běžícím pásu. Nosila proužkované kostýmy a její hlas se podobal mlhové siréně. Právě ten využila, aby přehlušila Summeřiny argumenty o tom, že být při psaní povídky ve dvojici se mnou je prostě ztráta času.

Summer už byla ve třídě, když jsem dorazila; seděla v první řadě. Pozdravila mě jedním úsečným kývnutím.

„Jess,“ řekla.

„Summer,“ odpověděla jsem.

Takhle probíhala většina naší komunikace – byly jsme sice jediné stipendistky v našem ročníku, ale to ještě neznamenalo, že máme něco společného. A rozhodně z toho nevyplývalo, že musíme být přítelkyně.

Posadila jsem se do prostřední řady, sama. Můj vynucený seminář byl v úterý odpoledne, kdy měla Clem trénink lakrosu. Nesnášela jsem hodiny bez ní, protože jsem si neměla s kým povídat. Ale z oken třídy byl výhled na školní hřiště, tak jsem ji aspoň mohla sledovat, jak pobíhá po hřišti a díky své superrychlosti se všem vyhýbá.

Potom dorazil Arthur Applewell. Byl malý, s vlasy hnědými jako myší kožíšek a sotvakdy promluvil. Nikdy nechodil ven na slunce, pokud nemusel, což znamenalo, že jeho kůže měla barvu zkyslého mléka.

Jeho dvojče, sestra Annabelle Applewellová (vždycky Annabelle, nikdy Annie, což kdysi vyštěkla na jednoho učitele) ho následovala, posadila se na druhý konec mé řady a vytáhla si pilník na nehty. Dvojčata se navzájem zřídkakdy brala na vědomí.

Annabelle sdílela čtyřlůžkový pokoj, ve kterém jsem první tři roky byla i já. Když jsme se dostaly do pátého ročníku, měly jsme nárok na dvoulůžák a Annabelle byla přidělena jako moje spolubydlící. Ačkoli jsem žila v její těsné blízkosti tak dlouho, sotva jsem o ní věděla něco víc než základní věci (v noci chrápala, ráda malovala, drbala a předváděla, kolik má peněz). Ke mně byla vždycky slušná, ale nikdy se nenamáhala být přátelštější. Její kamarádky byly do jedné hlučné, sebevědomé a stejně nehorázně bohaté jako ona.

Mívala vlasy barvy myšího kožíšku jako její bratr, ale na začátku letošního školního roku dorazila odbarvená na peroxidovou blondýnu. O víkendech, kdy jsme směli nosit vlastní šaty, se od hlavy k patě oblékala do značkového oblečení a dbala na to, aby měla na sobě vždycky kousky s pořádně velkým nápisem Gucci, Prada nebo Chanel, který se jí skvěl přes prsa. Na rozdíl od Arthura používala falešný nóbl přízvuk. Když se rozzlobila, neudržela ho a některé hlásky vyslovovala jako dřív – vykukovala z nich Annabelle, která vyrostla v obyčejném dvojdomku ve východní části Londýna. Tehdy jsem ji měla nejradši.

Rodina Applewellových mi vždycky připadala zajímavá. Pan a paní Applewellovi kdysi vydělávali normální peníze jako právníci druhořadých celebrit, ale před pár lety vyhráli ostře sledovaný případ a jejich jmění se zčtyřnásobilo. Jako by něco z bulvární kultury jejich klientů ulpělo i na nich. Měli pět dětí – čtyři holky a jednoho kluka – a všechna jejich jména začínala na A, takže jejich iniciály byly AA. Jako anonymní alkoholici. Nebo třeba baterky.

Konečně dorazil Hugh – a hned za ním Tommy Poppleton, jeho nejlepší kámoš. Vždycky mi přišlo, že Tommy je hezčí než Hugh – měl tmavé rozcuchané vlasy a zelené oči, které jiskřily, jako by znal nějaký vtip, o který se nechtěl podělit. Rukávy košile nosil vyhrnuté a vydával takový pižmový pach – zní to nechutně, ale bylo na něm něco, z čeho se mi vždycky trochu podlamovala kolena.

Museli projít kolem mojí lavice, aby se dostali na svá místa vzadu ve třídě. Hugh si pohrával se svým telefonem a ani si mě nevšiml. Ale Tommy se na mě usmál a mně na oplátku zacukaly rty. Chodili jsme spolu na několik předmětů, ale nikdy jsem neměla žádnou pořádnou záminku si s ním promluvit.

Z okna jsem zahlédla Clem vedoucí lakrosový tým při rozcvičce, jak pažemi opisuje malé kroužky. Doufala jsem, že bude stále ve střehu. Millie měla na sobě stejně barevný neonový rozlišovák jako ona, takže měly být v jednom týmu, ale podle mě to rozhodně neznamenalo, že Clem bude v bezpečí.

Milliin výstup před týdnem v jídelně přiměl Clem s Hughem, aby spolu začali oficiálně chodit. Neustále pak dostávali vynadáno, že se líbají na chodbách. S Clem jsem se skoro neviděla, ale snažila jsem se ze všech sil být za ni šťastná… přestože se vždycky tvářili šíleně zamilovaně a mně se z toho chtělo zvracet. Nepohádali se, dokonce ani když Clem omylem upustila Hughovu tašku do bláta.

Mezitím kolem chodila Millie jako tikající časovaná bomba a čekala na vhodnou chvíli, aby vybouchla. Když jsem ji viděla přicházet, plížila jsem se celá přikrčená chodbou a doufala, že zapomene, že jsem o Clem a Hughovi věděla. Ale jejím přítelkyním jsem se vyhýbat nemohla a ty se všechny uculovaly, když mě viděly, jako by věděly, že Millie plánuje pomstu.

Zvenku k nám dolehlo pronikavé zapískání. Lakrosový zápas začal.

Summer se na židli odstrčila a otočila se.

„Tady je konečná verze povídky,“ prohlásila a vrazila mi svazek papírů.

Rychle jsem stránky přelétla pohledem, jen abych se ujistila, že mě nepodfoukla a nezapomněla tam dopsat větvičky, pohár a polohu těla.

„Vidím, že je všechno v pořádku,“ kývla jsem a strčila jí papíry zpátky.

Spokojeně se usmála a položila je na katedru paní Henridgeové.

Zvenku se ozval výkřik, pak následoval další. Millie složila Clem a obě se válely po zemi. Trenér pískal na píšťalku jako šílený, ale ani jedna z dívek na to nijak nedbala.

Všichni jsme se natlačili k oknům, abychom líp viděli – kromě Arthura, který zůstal sedět. Podíval se na ten rozruch a pak hned upřel svou pozornost zpět k tomu, o čem přemýšlel.

Trhla jsem sebou, když se Millie dostala na Clem a pěstěnými nehty ji škrábla na obličeji. Clem zavyla a vší silou strčila do Millie. Jejich lakrosové hole vedle nich zatím ležely zapomenuté.

„O mě se fakt nemusí takhle prát,“ pronesl Hugh s obrovským úsměvem na tváři a jeho dech se srážel na okně.

„Ty seš neskutečnej kretén,“ setřela ho Summer.

„Ale aspoň nelezu učitelům do prdele,“ odpověděl Hugh, aniž by se na ni podíval.

„No, já z ní můžu vylízt, ale ty, Hugh Henry Van Blbe budeš vždycky kretén.“

Rozhlédla jsem se kolem a snažila se zachytit Summeřin pohled, abych se na ni uznale usmála – a místo toho se střetla s pohledem Tommyho. Kousal se do tváří, jako by se taky snažil nesmát. Okamžitě jsem odvrátila zrak a zadívala se do stropu, dokud jsem pevně neovládla touhu se rozesmát.

Clem s Millie se pořád praly a jak jsem doufala, že moje nejlepší přítelkyně bude v pořádku, ani jsem si nevšimla, když do třídy vešla paní Henridgeová.

„Dobré odpoledne, všichni… na co se díváte?“ Vysoké podpatky paní Henridgeové klapaly, jak rázně kráčela k oknu. „Ach dobrý bože, proč je někdo nezastaví? Co tam ten učitel dělá?“

Trenér se zjevně nijak nehrnul do toho, aby je odtrhl. Asi jako když se nechcete dostat do rvačky dvou psů, aby vás nepokousali. A stejně jako by to člověk udělal v případě psů, trenér sehnal velký kbelík vody, kterou na obě dívky vychrstl.

Jejich křik byl nejspíš slyšet až ve vedlejší vesnici.

„Dobrá, třído, dost bylo představení,“ prohlásila paní Henridgeová a nesouhlasně mžourala na trenéra. „Začneme.“

Otočila jsem se. Hugh už byl na svém místě a pořád se pro sebe uculoval, když si urovnával učebnice a pokládal pero, tužku a pravítko do dokonalých rovných linií.

Přistihl mě, jak na něj zírám, a v jeho očích jsem zahlédla něco, co jsem v daný moment nedokázala přesně popsat.

Na té hodině to byla jedna z posledních chvil, kdy jsem ho viděla naživu, a nejspíš proto mi jeho výraz utkvěl v paměti. Teprve mnohem, mnohem později jsem přišla na to, co mi na jeho pohledu tenkrát nesedělo.

Podívala jsem se na něj a očekávala, že v jeho očích spatřím obavy, protože Millie z Clem málem vymlátila duši.

Místo toho jsem v nich spatřila planoucí triumf.

4

Clem s Millie strávily zbytek odpoledne v izolaci a trenér Tyler jim uložil standardní trest pro poškoláky: umýt všechny sportovní míče. Trvalo to hodiny a veškeré úsilí bylo naprosto zbytečné, protože se druhý den okamžitě znova ušpinily, což z toho činilo výjimečně krutý trest.

Večeře začínala v šest a Clem se směla najíst se mnou v jídelně, ale přesně v osmnáct padesát se musela dostavit zpátky a pokračovat v trestu.

„To je taková kráva,“ zabručela Clem. Zapíchla vidličku do špaget a zatočila s ní, aniž by věnovala pozornost Millie, která seděla u stolu za ní a očima jí probodávala záda. „Vážně, chodí si tu a tváří se přitom jak kyselá prdel. Člověk by si myslel, že už ji to přešlo, a ne že mě sejme při lakrosu. Ani jsem neměla šanci dělat pacifistku a nehnout na svou obranu ani malíčkem – to by bylo k popukání. Z toho by měla pořádně zamotanou šišku.“

Chtěla jsem poukázat na to, že je to teprve týden, kdy bylo Milliino srdce veřejně podupáno, ale přerušili mě tři kluci z prváku, co se postavili na lavici a vystrčili holý zadek směrem k učitelskému stolu. Celá jídelna okamžitě propukla v jásot a všichni začali bouchat příbory o stůl.

„Regia Club! Regia Club!“ skandovali studenti.

Snažila jsem se neprotočit oči. Regia Club se nespokojil jen s tím, že na škole tahal za nitky, aby si jeho členové zlepšili život (z čehož občas jako nečekaný bonus těžili i ostatní studenti, například v případu s telefony. Taky se o nich šuškalo, že jsou zodpovědní za to, že se společenská místnost páťáků zrenovovala dřív než přecpaná, mrňavá sborovna). Ne, vyvolená elita taky občas posílala anonymní zprávy nebo dopisy ostatním studentům na škole a v nich jim určovala nějakou výzvu, kterou měli splnit. Žila jsem ve strachu, že takovou zprávu dostanu: výzvy často obsahovaly věci jako koupat se nahá v jezeře nebo nahá proběhnout společenskou místností. Ten, kdo tomu velel, očividně považoval za nejvtipnější věc na světě, když se lidé pro legraci svlékali.

Všechny výzvy byly většinou neškodné, spíš trapné než co jiného. Ale když jste ji nesplnili, zaplatili jste za to. Mohla se o vás rozšířit ošklivá fáma, nebo bylo všem ve vaší třídě řečeno, aby s vámi na týden přestali mluvit. Tresty však bývaly velmi vzácné, protože ač zněly mírně, ve skutečnosti nebyly. Studovali jsme totiž v internátní škole, takže jim člověk nemohl uniknout.

Myslím, že ředitelka Greythornová se snažila Regia Club zavřít s tím, že vede k nekázni a šikaně, ale byla to tradice stará jako zbytek školy a nejspíš přežije ještě dlouho po jejím odchodu.

Kluky, co vystrkovali zadek, poslali do ředitelny paní Greythornové, ale jejich skvělá nálada tím ani v nejmenším neutrpěla, protože všichni jim stále bouřlivě tleskali a fandili.

„Vsadím se, o co chceš, že budou muset maximálně něco napsat nebo tak,“ zamumlala Clem, když prošli kolem. „Ne dřít rukama jako já.“

V půl sedmé jsme s Clem odešly z jídelny. Ona se vydala do svého pokoje, aby se převlékla ze školní uniformy do jedné ze svých pytlovitých teplákových souprav.

„Aspoň že mě nechtějí navlíknout do oranžovýho overalu,“ utrousila. „Strašně by se tloukl s mými vlasy, co vypadají jako záchodová štětka.“

Zamířila jsem do svého pokoje. Těšila jsem se, že se vrátím k vyvrcholení thrilleru, který jsem právě četla. Ale když jsem se k pokoji přiblížila, uslyšela jsem rozzlobené hlasy, které ani tlusté dubové dveře nedokázaly ztlumit.

Vešla jsem dovnitř a zjistila, že Annabelle má u sebe kamarádku Lucy Huangovou. Lucy jsem znala docela dobře, protože nás dvě vždycky nějakou záhadou vybrali do školních prospektů, na kterých jsme měly předstírat smích a dělat, že si užíváme spoustu legrace. Kdybych dostala penny za každou chvíli, kdy jsem skutečně seděla na širokých trávnících naší školy a povídala si se skupinkou různorodých přátel, byla bych asi tak bohatá, jako jsem teď – jinými slovy pořád bych byla chudá jako kostelní myš.

Ale jako jsem se nechtěla přátelit se Summer jen proto, že jsme byly obě stipendistky, nechtěla jsem se přátelit s Lucy jen proto, že jsme náhodou byly dvě z mála odlišných studentek. Lucy byla ještě horší drbna než Annabelle a nejspíš stejně tak bohatá.

Když jsem vešla do pokoje, Annabelle s Lucy zmlkly. Zjevně nechtěly, abych zaslechla, o čem se hádaly – nejspíš o tom, jestli je tahle celebrita víc sexy než tamta celebrita. Annabelle měla na zdi vedle své postele přilepenou spoustu plakátů slavných lidí, ačkoli jsme na stěny neměli nic dávat. Její část pokoje se z poloviny ztrácela pod igelitovými taškami s oblečením; ráda si objednávala šaty za stovky a stovky liber, zkoušela si je a cokoli se jí nelíbilo, posílala zpátky.

Věděla jsem, že tam nejsem vítaná, tak jsem se rozhodla přesunout do knihovny. Chvíli mi trvalo posbírat si knížky, a pak jsem strávila věčnost hledáním kalkulačky, než jsem si vzpomněla, že si ji půjčila Clem a nevrátila mi ji. Annabelle mi hodila svou, zjevně abych už konečně vypadla.

Když jsem se vydala do knihovny, přišly mi chodby děsivě tiché, jen zvuk mých kroků se odrážel na dokonale vyleštěných podlahách z tvrdého dřeva. Většina lidí byla nejspíš stále ještě na večeři, trávila čas na svých pokojích nebo ve společenské místnosti. Na krku jsem ucítila chladný průvan. Škola Heybuckle byla stará budova, příliš velká na počet žáků, který do ní chodil. Byla v ní spousta prázdných prostor, celá řada nevyužívaných tříd. Měla jsem pocit, jako bych byla na kilometry daleko od dalšího studenta, dokud jsem nezahnula na kamenné schodiště, které vedlo dolů do hlavní chodby. Zdola ke mně dolehly přízračné hlasy. Ztuhla jsem, když jsem poznala Milliin snobský tón.

„Musíš toho nechat, rozumíš?“ zasyčela a její hlas se odrážel od úpatí schodiště.

Zaváhala jsem. Nechtěla jsem, aby Millie s tím druhým člověkem věděli, že už nejsou sami, a zároveň mě neodolatelné nutkání potají poslouchat přilepilo k podlaze. Podívala jsem se na hodinky, bylo 18.46, takže to stíhala jen tak tak, jestli se chtěla dostat včas na pokračování svého trestu.

„Ale vždycky jsi mě nechávala, abych ti se vším pomáhal,“ řekl nějaký kluk, jehož hlas jsem nedokázala zařadit – na schodišti byla výrazná ozvěna a všichni kluci ve škole zněli stejně, protože každé slovo vyslovovali, jako by brali hodiny rétoriky u královny. „Udělal bych pro tebe cokoli…“

„Musíš se přes tuhle hloupou zamilovanost přenést,“ vyjela Millie. „A kvůli tobě přijdu pozdě na trest. Jdi mi z cesty…“

„Co se změnilo?“ chtěl vědět kluk a jeho hlas teď zněl naléhavěji. „Řekni mi to a já to napravím…“

„Jdi mi z cesty!“

Ozvalo se heknutí a nato bouchnutí zavíraných dveří.

„To bolelo!“ vyjekl kluk nejspíš na Millie, ale bylo jasné, že ta už je pryč. Několik vteřin jsem počkala, než jsem pokračovala po schodišti dolů. Když jsem se dostala na jeho úpatí, nikdo už tam nebyl.

Rychle jsem ten rozhovor pustila z hlavy, šťastná, že Millie má nejspíš jiné starosti než to, jak se pomstít Clem. Kdokoli jiný by zmíral touhou zjistit, kdo je Milliin tajný ctitel, ale mně to bylo úplně jedno. Clemin malý románek s Hughem mi jako drama momentálně úplně stačil.

Zbytek večera jsem strávila úsilím nevytrhat si vlasy, když jsem se pokoušela udělat domácí úkol z matematiky. Člověk by si myslel, že když jsme v internátní škole a teda nikdy doma, domácí úkoly dostávat nebudeme.

Nebyla to pravda. Říkali tomu „příprava“, ale jablko je pořád jablko, i když tomu říkáte hruška.

Domácí úkol z matematiky, který jsem dostala, byl příšerný a já měla pocit, jako bych se při snaze o jeho řešení brodila v melase. Vím, že nejsem zrovna nejchytřejší, ale taky nejsem úplně hloupá. Mám skvělou paměť. Ne že bych ji měla fotografickou nebo tak, ale rozhodně mám talent si věci pamatovat. Tak jsem získala stipendium – prostě jsem si prošla hromady starých přijímacích testů na Heybuckle a stejné otázky se objevily i ve verzi, kterou jsem u přijímaček dostala.

Table of Contents

1

2

3

4