MILOST, PANE PREZIDENTE

Josef Klíma

Copyright © Josef Klíma, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9568-8

Obsah

- Milost, Pane Prezidente!

- Příběh první

- Příběh druhý

- Příběh třetí

- Příběh čtvrtý

- Příběh pátý

- Příběh šestý

- Příběh sedmý

- Příběh osmý

- Poznámka závěrem

Příběhy v této knize mají reálné jádro.

Což neznamená, že se odehrály tak, jak jsou popsány.

Milost, Pane Prezidente!

Kde zvoní zvonek, neslyším. Ale někdo neviditelný asi oskenoval v kameře můj obličej a prověřil moje jméno, takže dveře se automaticky odklapnou a já vejdu do chodby. Dveře zase klapnou za mými zády a já si chvilku připadám jako v nějakém podzemním vojenském objektu. Už proto, že od stropu těkavě svítí zářivky a stěny jsou natřené neurčitou, šedozelenou barvou, která údajně tlumí libido.

Šedozelené kovové skříňky, kam si musím uložit a zamknout všechny osobní věci včetně mobilu, mi zase připomínají vstup do vězení. Kolik jsem jich jen prošel za ta léta! Kolik katrů se přede mnou otvíralo a za mnou třaskavě zaklaplo!

Valdice s kaplí, kde kromě nás dvaceti stálo při mši dvaadvacet mrtvých a každý sprostý vrah se při odchodu ztotožňoval s politickým vězněm zobrazeným v brutální soše trpitele před vchodem.

Středověký hrad Mírov, který byl proslulý nejlepší kuchyní a tím, že se z něj nedá uprchnout. Než jim vytřel zrak Kajínek.

Karviná, nejméně nápadná věznice uprostřed města. Nikdo by neřekl, že i tady sedí doživoťáci.

Bytíz, stísněný v umělém údolíčku mezi haldami vytěžené zeminy, kterou vydolovali v padesátých letech političtí vězni z uranových šachet. Tunelář, se kterým jsem seděl v kulturní místnosti, si neustále nervózně kontroloval polohu, protože se bál, že ho z haldy někdo zastřelí, když bude sedět moc nápadně u okna.

Stráž pod Ralskem, kde projektily z bachařské střelnice hvízdaly kolem uší chalupářům v okolí a na stížnosti nikdo nereagoval.

Na každou věznici, basu, báň mám nějakou vzpomínku. Když jsem ve Valdicích diskutoval v místnosti určené pro kněze s vrahy, povolali kněze na ředitelství. Musel nás tam zamknout a já, abych odlehčil situaci a zároveň zakryl nervozitu, jsem zažertoval: „Klidně jděte. Já už jsem na znásilnění starej.“

„Tady ne,“ ozval se temný hlas z rohu místnosti. A měl pravdu, jak jsem se přesvědčil o rok později.

Tohle ale vězení není. Nejsou tu totiž stráže. Jen zase všudypřítomné kamery, které sledují, jak si ukládám věci do skříňky a jak teď kartou projíždím škvíru vstupního turniketu.

Ta mi otevře dveře do chodbičky s toaletami na jedné straně a kanceláří s velkým hranatým stolem uprostřed. Zase je tu vše strohé, šedozelené, až na krátkou kuchyňskou linku a ledničku v rohu místnosti, která se zřejmě v požadované barvě nevyrábí. Stropní zářivky stejnoměrně hučí a jedna z nich stroboskopicky poblikává, jako by ten, kdo to tu koncipoval, mi chtěl záměrně usnadnit cestu k meditaci.

Já jsem ale naposled meditoval v buddhistickém klášteře Wat Mahathat, a mám tudíž o prostředí ideálním pro vnitřní vhled jinou představu. Tenkrát tam voněly čerstvě rozvité kytky, ranní vánek něžně zvonil na zvonky zavěšené u vchodu a nebem, rozžehlým do růžova, vcházely zvenčí holohlavé postavy, zahalené jen zčásti šafránovými hábity. Pleskaly bosýma nohama po naleštěné dřevěné podlaze, odkládaly baňaté nádoby z teakového dřeva, naplněné tím, co kdo dostal od prodavačů na tržišti, a chystaly se k ranní bohoslužbě.

To bylo ideální prostředí k meditaci!

Možná někdo medituje i tady, ale já ne. Důvod, proč sem chodím každý měsíc, leží na velkém stole. Jsou to lidské příběhy. Zakleté do soudních i vyšetřovacích spisů, stovek příloh se znaleckými nákresy, grafy a fotografiemi. I s videozáznamy na příslušných externích discích, které se snadno dají promítnout na monitoru laptopu připraveného také na stole.

Málem bych dodal: Kdyby měl člověk pochybnosti. Jenže celý tenhle strohý šedozelený prostor by se dal nazvat prostorem pochybností.

Drtivá většina těch spisů, které tu někdo neviditelný kaž-

dý měsíc připraví a pak zase odklidí, začíná dopisem, který má v záhlaví tři slova: Vážený pane prezidente. A polovina z těch dalších několika vět obsahuje slovo milost. V různých kombinacích.

Žádám vás o milost.

Prosím o milost.

Dovoluji si vás požádat o udělení milosti.

Mohl byste, prosím, po přečtení tohoto dopisu zvážit, zda si nezasloužím milost?

Milost je má poslední naděje!

Málem by si člověk myslel, že je prezident. Ale já nejsem prezident. Jsem novinář. Jednoho dne mě požádali, zda bych se s prezidentem nesešel, a od té doby v tom lítám naplno.

Na rozdíl od toho minulého prezidenta, který při každém třetím slově zavíral oči, jako by chtěl usnout, a nešel do postele uspokojený, když přes den nikoho nevytočil, si mě tenhle současný změřil zkoumavým zrakem, sotva jsme si podali ruku a pokynul mi, abych si sednul.

„Proč myslíte, že jsem požádal o schůzku já vás, a ne vy mě, když jste novinář?“ vybafnul na mě rovnou otázku, která měla svou logiku vzhledem k mé profesi.

„Protože se mnou asi máte nějaké úmysly,“ vypustil jsem opatrně malý obláček mlhy.

„To tedy mám,“ usmál se spokojeně, jako kdyby ho má odpověď uspokojila a zároveň pobavila. A pak mi vysvětlil, že dostává měsíčně stovky žádostí o milost. Od řidičů, co se napili, až po brutální vrahy.

Že by rád ty milosti četl a posoudil opravdu odpovědně. Ale to by pak nestihl důležitější věci, kterými má nabitý program od rána do noci. Proto se rozhodl pro šalamounské řešení. Nechal své poradce vytipovat pár osobností ze všech možných oborů, které spojují tři věci: Odpovědnost, inteligence a cit pro spravedlnost. No a těmhle několika lidem se rozhodl předelegovat část té své odpovědnosti. Budeme jakýmsi sítem, které zaručí, aby se k němu na stůl dostaly k podpisu už jen ty případy, které si podle našeho názoru milost jednoznačně zaslouží.

„Já se ale k institutu milosti svého času vyjadřoval dost pochybovačně,“ upozornil jsem ho na článek, který svého času vzbudil ve veřejnosti dost vášnivou diskusi. Bylo to ještě před invazí sociálních sítí, kdy slovo v médiích mělo svou váhu a redakce do nich žádné blbosti nepouštěly.

„Já vím,“ usmál se blahosklonně. „Tvrdil jste především, že milost nemá v právním řádu demokratického státu co dělat…“

„… protože je to relikt monarchie,“ doplnil jsem ho.

„A já s vámi naprosto souhlasím,“ usmál se znovu. „Máme-li už ovšem tady něco tak nesystémového, zkusme to systémově aspoň využít. Ostatně – život je plný nesystémových událostí, které nám do těch plánovaných nečekaně vpadají. Říkejme tomu osud, karma, boží vůle – jsou to chtě nechtě zásahy, které naše životy ovlivní často víc než události systémové. Tak proč ne milost?“

„K těm žádostem se ale stejně musí vyjádřit ministerstvo spravedlnosti,“ namítl jsem.

„To ano,“ pokýval hlavou. „Jenže to jsou právníci. Zakletí ve stejné bublině jako vědci nebo matematici. Uvažují v číslech zákonů a paragrafů. Životní osud se ale často nedá vměstnat jen do paragrafů. Jak řekl jednou trefně Václav Havel: Není jen litera zákona, ale i duch zákona. A ne vždy hovoří stejně. Proto potřebuji ještě jiný pohled. Lidský. A vy máte s osudy jiných hodně zkušeností.“

Myslel jsem si, že teď mi řekne, s kým budu v té zvláštní skupině. Sám bych pár lidí mohl navrhnout. Třeba kamaráda kněze. Taky chápe víc osud než řeč zákona. Jenže prezident mě rovnou upozornil, že nikdo z nás nebude vědět o nikom jiném, kdo ty žádosti posuzuje. Abychom se vzájemně neovlivňovali. A že dokonce ani nebudeme vědět, zda stejné žádosti neposuzují paralelně dva, tři nebo víc z nás.

A že je to čestná funkce. Grátis.

Samozřejmě, že mě to potěšilo. Ješitnost je stejně nezbytnou částí muže jako vousy. A i kdyby si ji stejně pečlivě jako vousy holil, tak jako tak do rána vyroste nová.

Taky jsem věděl, proč si mě vybral. Už za minulého prezidenta mě několik senátorů navrhlo na státní vyznamenání. Když jsem se to dozvěděl, rozmýšlel jsem se přesně deset sekund, než jsem to odmítnul. Ne proto, že bych byl, zrovna co se týče ješitnosti, poddimenzovaný. Ale protože převzít vyznamenání od předchozího prezidenta pro mě nebyla čest, nýbrž ostuda. Což v té době chápal nejen tenhle – tehdy ještě budoucí – prezident, ale drtivá většina národa.

Zároveň mě ale ta současná nabídka zneklidnila. Není divu, jsem-li opravdu odpovědný a mám-li opravdu smysl pro spravedlnost. Pak samozřejmě vyvstávají okamžitě otázky.

Zvládnu to vůbec posuzovat dost odpovědně?

Neublížím zamítnutím někomu, kdo si zamítnutí nezaslouží?

Nepomohu doporučením někomu, kdo si to rovněž nezaslouží?

V prvním případě mohu ublížit jen tomu člověku. Ale v tom druhém je to horší. Sám jsem jako novinář zpracovával několik případů, kdy vrah, kterého předčasně propustili z vězení nebo z psychiatrické léčebny, vraždil znovu.

To je základní otázka, s níž otevírám každý spis. Někdy je banální a chybným rozhodnutím mohu způsobit jen malou škodu. Jindy je hrůzný, ale o rozhodnutí se nedá pochybovat.

A pak jsou ty plné pochybností. Kdy chodím po místnosti, udělám si z kávovaru presso, otevřu ledničku a vezmu si bagetu, jaké se prodávají u benzínových pump, napiju se sodovky a nejraději bych si zapálil. Kdyby se tu smělo kouřit a kdybych nepřestal kouřit už před lety.

Nejraději bych se s někým poradil.

Jenže to je právě to, co nesmím.

Nesmím vynést žádný z těch příběhů ven.

Nesmím o nich s nikým mluvit.

Nesmím ani nikomu prozradit, že tohle čestné poslání vykonávám. Mohl bych pak být terčem nátlaku těch, jejichž případy posuzuji.

A co je vůbec nejhorší: Nesmím ty příběhy využít ani novinářsky. Což je pro novináře někdy stejný trest jako pro kněze zpovědní tajemství.

„Já to posílám nahoru,“ řekl mi kamarád, který strávil víc než dvacet let jako kněz mezi vrahy. Ptal jsem se ho tehdy, jak se vypořádá s tím, když se mu svěří v kriminále někdo s ohavnostmi, jaké si nikdo z nás nedokáže představit ani v děsivých snech. Abych byl přesný: Jak se vypořádá s tím, že se nesmí nikomu svěřit, a zároveň nechce, aby se v něm ty hrůzy vršily.

Taky bych to nejraději posílal nahoru. Jenže nemám kam. Na rozdíl od něj nevěřím. A tak to posílám aspoň do tohoto textu, který nikdo nebude číst. Jako bych to uložil na flešku nebo na disk, a ten pohřbil hluboko do země.

Nehledejte v tom žádnou metaforu. Kdo nevěří v nebe, nemůže přece věřit v peklo, ne?

Příběh první

BALÍČEK

Ten den nezačal pro Vladimíra Veselého zrovna vesele. Šestiletá Anetka ho vzbudila už v šest, přestože byla sobota. Místo aby zůstala v postýlce v dětském pokojíčku, přicupitala do ložnice a hupsla do postele zrovna ve chvíli, kdy se chystal zezadu obšťastnit svou spící manželku Ivu.

Dělal to takhle ráno v sobotu pravidelně. Přes týden přicházeli oba domů ztahaní z práce, a než se prokousali spoustou domácích povinností do postele, všechny chutě na sex vytlačil spánek.

Proto ty soboty. Ta rána. Požehnaná. Líná. Plná vláčného probouzení. A taky ranní erekce.

Nedosti na tom, že mu zkazila hned ráno náladu Anetka. Po snídani mu ji zkazil i vlčák Rocky. Jako obvykle v sobotu s ním Vladimír vyrazil na pravidelnou procházku. Jenže ten velký, poslušný pes, na jehož výcviku si zakládal, zacítil na opačné straně městského parku hárající fenku. A výcvik nevýcvik, křik nekřik, povely nepovely, už se hnal.

Samozřejmě, že Vladimír seřval Rockyho i tu krávu s hárající fenkou. Ale náladu, už tak mizernou, mu to nevylepšilo. Tím spíš, že si připadal jako ten pes. Nabuzený – a odstavený.

Balíčku za vrátky si všiml, až když se s Rockym vracel. Musel ho tam hodit kurýr, když byli na procházce. Jinak by ho Rocky určitě nepřehlédl.

Vladimír polknul nadávky, že takhle se balíčky nedoručují, protože nebyl na ráně nikdo, koho by mohl seřvat, a balíček odnesl do kuchyně.

„Zase sis objednala nějaký debilní šminky?“ vybil si nevrlost aspoň na Ivě, která sklízela nádobí po snídani. Hodil balíček na stůl tak vztekle, že málem vyrazil Anetce z ruky barevné fixy, jimiž zrovna malovala pohodový den, plný sluníčka a obláčků.

„Já? Ne,“ podivila se Iva.

„Aspoň nelži,“ pokáral ji Vladimír. „Chceš snad říct, že si to objednala Anetka?“

„Tak to otevři,“ kývla Iva vyzývavě k balíčku. „Třeba to ani není pro nás.“

Vzal si kuchyňský nůž, rozříznul papír a pak i izolepu, kterou byla přelepená krabice z kartónu. Zarazil prsty do mezery mezi chlopněmi a prudce je odtrhnul od sebe.

Co se stalo potom, nedovedl popsat ve výpovědi jinými slovy než jako malá exploze. Jako když vybuchne malá pyrotechnická rozbuška, jaké se odpalují pro zábavu na silvestra. Jen s tím rozdílem, že tahle roznětka rozhodila po Ivě, Vladimírovi, Anetce i po celé kuchyni něco, co se popsat jedním slovem nedalo.

„Zkoumáním pyrotechnika bylo zjištěno, že rozbuška určená pro zábavnou pyrotechniku odpálila náplň lidských exkrementů, jimiž byla naplněna krabička, a kompletně znečistila celou kuchyň manželů Veselých i obličeje, vlasy, ruce a oděv obou manželů a jejich dcery Anety,“ stálo v rozsudku.

Vladimír Veselý to popsal stručněji: „Já jsem se poblil hned, Anetka až na záchodě. Manželka byla v šoku, takže si zpočátku vůbec neuvědomila, proč jsme najednou všichni hnědý a smrdíme jak ucpanej hajzl.“

Vladimír okamžitě zavolal policii a zakázal všem přítomným jakkoliv se zbytkem balíčku manipulovat. Byl totiž sám tak trochu policista. Městský strážník.

Vyšetřování se rozjelo okamžitě, tím spíš, že smrdutého atentátu se chytila i média. Přesně takhle ho ve večerních zprávách pojmenovaly dvě z celostátních televizí a tři zpravodajské weby. Bulvární noviny šly ještě dál a jedny z nich ho dokonce nazvaly: ATENTÁT NA HO**O.

Na sociálních sítích se okamžitě rozjela diskuse, která se později stala i součástí spisu, protože měla dokazovat, jak bolestně tato událost rodinu Veselých zasáhla psychicky.

Ohlasů, které by rodinu Veselých litovaly, bylo minimálně. Některé se Veselým vysmívaly, některé tvrdily, že co člověk sází, to obvykle sklidí, přičemž narážely hlavně na pověst Vladimíra coby městského strážníka v okresním městě.

Ten nejcyničtější dokonce malé Anetce poblahopřál, protože „které děcko má takovou kliku, aby se mohlo koupat v čokoládě“. Jeden zvlášť škodolibý vyzval ke sbírce čokoládových bonbónů pro to nešťastné dítě, takže poštovní schránku Veselých do rána ucpaly Mozartovy koule, čokoládové pochoutky značky Lind i pokroutky daleko obyčejnější.

Diskuse se ale jako obvykle rychle hnula úplně jiným směrem, než stál její prapůvod, a dvě skupiny si začaly intenzivně nadávat. Jedna druhé, jak může být tak zlá a cynická, když Veselým šlo o život – a druhá té první, jak může brát smrtelně vážně tak dobrý fór, který nikoho neohrozil.

Tečku za diskusemi udělal řidič fekálního vozu, který vyhlásil odměnu za dopadení pachatele. Tou mělo být vyvezení septiku zdarma.

––––––––

Policie se pustila do vyšetřování zpočátku vehementně. Není divu, když zpravodajství o smrduté bombě převzaly jako bizarní tečku i některé západní agentury a Vladimír na své kolegy od státní policie tvrdě tlačil.

„Existuje někdo, kdo by se vám chtěl pomstít?“ ptal se vyšetřovatel Vladimíra a zkoumal všechny poslední případy, které se týkaly jeho služby.

Tam bylo důvodů k pomstě dost, jak se ukázalo. Vladimír byl strážník stejně ostrý jako jeho pes Rocky. V posledním půlroce na něj přišly hned tři stížnosti pro příliš brutální zákroky za banální přestupky, jak to hodnotili stěžovatelé. Jen v jednom případě byl ale potrestán snížením platu na několik měsíců. Další dva případy byly vyhodnoceny nadřízenými orgány jako nedůvodné.

V prvním případě vykloubil rameno mladíkovi, který se opilý a zfetovaný choval nepřístojně před diskotékou, a v druhém uvedl do bezvědomí agresivního opilce, když ho takzvaně zaklekl „na Floyda“, jak tenhle zákrok familiárně nazývali Vladimírovi kolegové po americkém uživateli drog, který po podobném zákroku zemřel.

Mladík s vykloubeným ramenem byl ale – jak se ukázalo – Ukrajinec bez papírů, takže zmizel neznámo kam, a agresivní opilec mezitím nastoupil trest za to, že přivedl do bezvědomí někoho jiného. Těžko tedy mohl střádat fekálie k ďábelské pomstě.

Žádné otisky se na roztrhané krabici nenašly, takže směr vyšetřování určily fekálie. Vladimír si nedovedl představit jak – ani si to představit nechtěl –, nicméně v laboratoři odborníci zjistili, že jde opravdu o fekálie z jednoho člověka, který požívá běžnou českou stravu. Tedy žádný vegetarián ani dietář. Přitom dietu by býval dodržovat měl, jelikož trpěl zároveň diabetem druhého typu.

Vzhledem k tomu, že diabetem u nás trpí přibližně milión obyvatel, ani tato stopa nevedla nikam daleko. Vyjma toho, že extrahovala DNA a krevní skupinu. DNA se ale neshodovala s žádným vzorkem z databází, při nichž se porovnávají vzorky z předchozích zločinů nebo vzorky odsouzených. Krevní skupina také byla všední.

Ulice, ve které stál domek Veselých, byla tichá a klidná, takže ani kamery, které by tu monitorovaly provoz, nikoho podezřelého zachytit nemohly. Na hlavní silnici ale kamery krátce po deváté, kdy se Vladimír vydal na procházku s Rockym, zachytily cyklistu, který jel po hlavní ulici, vzdálené od domku nějakých dvě stě metrů. Na zádech měl batůžek se dvěma zřetelnými rohy, jako by se uvnitř nacházel balíček stejného tvaru a objemu. Cyklistovu tvář ale zakrývala helma s přesahem nad čelem a oči pod ní velké cyklistické brýle. Ani jízdní kolo nebylo ničím nápadné, krom toho, že šlo o elektrokolo. Ale zase – nijak zvlášť luxusní, s žádným markantem, podle kterého by se dalo ztotožnit.

Vladimír zuřil. To sice spis samotný nezachycoval, ale bylo to zřejmé z korespondence, kterou bombardoval státní zastupitelství i policejní vyšetřovatele. Stěžoval si na ně pro nečinnost dokonce i na kraji a na policejním prezidiu, což mělo jediný efekt: Případ byl odložen.

To Vladimíra ještě víc popudilo. Předtím chodil do hospody dvakrát týdně „upustit papiňák“, jak to sám nazýval. O víkendech fandit u televize Spartě, ve čtvrtek mastit s letitými kamarády mariáš.

Oboje skončilo ve chvíli, kdy jeden z karbaníků ve čtvrtek nechtěně utrousil: „Ty hraješ jako posranej.“

Přetlak se ve Vladimírovi hromadil už předtím. Koutkem oka stále pozoroval všechny spoluhráče, zda nedělají nějaké posměšné obličeje, když se nedívá, podrážděně reagoval na jakýkoliv vtip, který se dotýkal fekální tematiky.

Teď prudce vyskočil, až půllitry na stole vyšplíchly na ubrus, praštil s kartami a vrazil nešťastnému autorovi poznámky takovou facku, že spadl ze židle a vyrazil si o opěradlo dva zuby. Vladimír se ani nesnažil mu pomoci nebo se mu omluvit. Jen dotčeně odešel z hospody a prásknul dveřmi. Navždy.

––––––––

Ani doma už s ním nebylo k vydržení.

„Změnil se,“ vypověděla později u soudu jeho manželka. „Čím dál víc se v něm projevovala agresivita a zkratkovité jednání. Začal pít, proto ho vyhodili od městské policie. A jak se uzavíral doma, pil čím dál víc. I na mě byl čím dál víc hrubý. Když mě uhodil kvůli nějaké malichernosti poprvé, ještě jsem to nechala být. Hlavně kvůli Anetce. Ale jeho agresivita se stupňovala. Najednou jsem začínala mít pocit, že jsem si vzala někoho úplně jiného. Proto jsem podala žádost o rozvod. Což ho rozzuřilo ještě víc.“

Sama to nepřiznala. Ale ve spisu byla přiložena lékařská zpráva, podle které se Vladimírova manželka dostavila na pohotovost s krvácením z konečníku. Ošetřující lékař popsal příčinu jejího zranění jako „následek brutálního análního sexu“.

Iva Veselá přiznala, že ji opilý manžel přinutil k něčemu takovému, když mu oznámila, že se s ním rozvádí. Dokonce prý přitom vykřikoval: „Když mě chceš dostat do hoven i ty, já ti ukážu!“ Ale při pozdějším podání vysvětlení na policii tuto větu, kterou svěřila ošetřujícímu lékaři, nepotvrdila. Takže Vladimír obvinění ze znásilnění unikl.

Table of Contents

Milost, Pane Prezidente!

Příběh první