Ian McEwan

HODINY

O D E O N

Přeložil Ladislav Šenkyřík

LESSONS

Copyright © Ian McEwan 2022

Translation © Ladislav Šenkyřík, 2023

ISBN 978-80-207-2202-7

Obsah

- Část první

- 1

- 2

- 3

- 4

- Část druhá

- 5

- 6

- 7

- 8

- Část třetí

- 9

- 10

- 11

- 12

- Poděkování

- Poznámky

- Doslov

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

Mé sestře Margy Hopkinsové a mým bratrům

Jimu Wortovi a Davidu Sharpovi

Napřed cítíme. Pak padáme.

James Joyce: Plačky nad Finneganem

Část první

1

Byla to vzpomínka, jaká člověku nedává spát, žádný sen. Už zase byl na hodině klavíru – oranžově vykachlíkovaná podlaha, jedno vysoké okno, nové pianino v holé místnosti vedle ošetřovny. Bylo mu jedenáct let a pokoušel se o cosi, v čem by jiní mohli poznat Bachovo první preludium z prvního cyklu Dobře temperovaného klavíru ve zjednodušené verzi, ale on o tom vůbec nic netušil. Nepřemýšlel nad tím, jestli je ta skladba slavná, nebo obskurní. Neměla žádný časový ani zeměpisný původ. Nedokázal si představit, že se ji někdo kdysi obtěžoval složit. Hudba byla prostě zde, školní záležitost, neproniknutelná temnota jako borovicový les v zimě, určená výlučně pouze jemu, jeho soukromé bludiště depresivního soužení. Nikdy ho neopouštělo.

Učitelka seděla na dlouhé stoličce těsně vedle něho. S kulatým obličejem, vzpřímená, voňavá, přísná. Její krása se skrývala za jejím vystupováním. Nikdy se nemračila ani neusmívala. Někteří kluci o ní říkali, že je šílená, ale on o tom pochyboval.

Udělal chybu ve stejném místě, tu, kterou dělal pokaždé, a ona se k němu naklonila blíž, aby mu úsek přehrála. Její paže na jeho rameni byla pevná a teplá, její ruce s nalakovanými nehty se mu vznášely přímo nad klínem. Pocítil strašné mravenčení, které odvádělo jeho pozornost.

„Poslouchej. Je to lehounký, zčeřený vánek.“

Když ale hrála, on žádné lehounké čeření neslyšel. Smysly mu přemohl její parfém a zcela je ohlušil. Byla to plná, nasládlá vůně, jako nějaký tvrdý předmět, ohlazený říční oblázek, který se mu tlačil do myšlenek. O tři roky později se dozví, že je to růžová voda.

„Zkus to znovu.“ Řekla to zvýšeným, varovným hlasem. Byla hudebně nadaná, on ne. Věděl, že ona se v myšlenkách toulá bůhvíkde a že on ji nudí svou bezvýznamností – další kluk z internátní školy s rukama od inkoustu. Prsty mačkal němé klávesy. To zlé místo na stránce viděl dřív, než k němu dospěl, stalo se to dřív, než k tomu došlo ve skutečnosti, chyba mu běžela v ústrety s rozevřenou náručí jako matka, přichystaná ho zvednout do vzduchu, stále ta samá chyba, která se ho chtěla zmocnit bez příslibu polibku. A tak se to stalo. Jeho palec si žil vlastním životem.

Společně naslouchali, jak falešné noty doznívají v syčivém tichu.

„Promiňte,“ zašeptal si pro sebe.

Její nespokojenost se projevila rychlým odfrknutím, jejím nosem prošel vzduch obráceným směrem než předtím. Její prsty si našly vnitřní stranu jeho stehna, hned u lemu jeho šedých kraťasů, a pevně stiskly. Večer tam najde drobné modřiny. Její stisk byl chladný a ruku posunula pod kalhoty do míst, kde mu kůži obepínala guma slipů. Vyskočil ze stoličky, zůstal stát a zčervenal.

„Sedni si. Začneš znovu!“

Její přísnost smazala to, co se právě stalo. Bylo to pryč a on už o své vzpomínce na ten okamžik pochyboval. Váhal nad tím dalším omračujícím setkáním se světem dospělých. Nikdy člověku neřekli, co všechno vědí. Skrývali před vámi hranice vaší nevědomosti. To, co se stalo, ať už to bylo cokoli, musela být jeho chyba, a neposlušnost neměl v povaze. Posadil se tudíž zpátky, zvedl hlavu k nevlídnému sloupci houslových klíčů visících na stránce a začal znovu, ještě nejistěji než předtím. Žádné čeření vánku nepřicházelo v úvahu, určitě ne v tomhle lese. Až příliš rychle se opět blížil ke stejnému zlému místu. Katastrofa byla nevyhnutelná a potvrdilo se to v okamžiku, kdy jeho pitomý palec opět stiskl klávesu v místě, kde měl zůstat nehybný. Přestal hrát. Přetrvávající disharmonie se vznášela ve vzduchu jako jeho nahlas pronesené jméno. Palcem a ukazováčkem ho vzala za bradu a otočila si k sobě jeho tvář. Dokonce i její dech byl voňavý. Aniž by z něho spustila oči, sáhla pro třiceticentimetrové pravítko ležící na pianinu. Nehodlal ji nechat, aby ho udeřila, ale když se pokusil sklouznout ze stoličky, ještě neviděl, co se chystá. Zasáhla ho přes koleno hranou pravítka, nikoli plochou, a to bodlo jako žihadlo. O krok ustoupil.

„Budeš dělat, co se ti řekne. Sedni si.“

Noha ho pálila, ale nesahal si tam, zatím ještě ne. Naposled se na ni zadíval, na její krásu, na její těsnou blůzku s vysokým límcem a perleťovými knoflíčky, na diagonální vějířovité záhyby látky na jejích ňadrech pod přísným, nevzrušeným pohledem.

Utíkal před ní kolonádou měsíců, až mu bylo třináct a nastal pozdní večer. Už celé měsíce se mu zjevovala ve snění před spaním. Tentokrát to ale bylo jiné, vzrušení bylo prudké, studeně stažený žaludek považoval za to, čemu lidé říkají extáze. Všechno bylo nové, ať už k dobrému, nebo ke zlému, a všechno to patřilo jemu. Nikdy nic ho nevzrušilo tolik jako překročení bodu, odkud není návratu. Příliš pozdě, už není cesta zpátky, co na tom záleží? Udiveně poprvé ejakuloval do dlaně. Když se vzpamatoval, ve tmě se posadil, vstal z postele a odešel na společné záchody, „na hajzly“, aby prozkoumal bledou kapku ve své dětské dlani.

Tady se vzpomínky vytrácely do sna. Blyštivým vesmírem se blížil k pohledu z vrcholu hory na vzdálený oceán, jako ten tlusťoch Cortés v básni, kterou musela celá třída pětadvacetkrát za trest opsat, když zůstali po škole. Moře plné svíjejících se tvorů, menších než pulci, miliony a miliony tvorů namačkaných na zakřiveném obzoru. Pokračoval blíž, až našel a sledoval jistou osobu proplouvající tlačenicí na své pouti, strkající se se sourozenci hebkými růžovými tunely, předstihující ostatní, kteří vyčerpaní odpadávali. Konečně dorazil sám před kotouč nádherný jako slunce, pomalu se otáčející po směru hodinových ručiček, klidný a plný vědomostí, lhostejně vyčkávající. Kdyby to nebyl on, byl by to někdo jiný. Když vstoupil za těžké, krvavě rudé závěsy, odkudsi zdálky se ozvalo zavytí a poté disk uplakané dětské tvářičky.

Byl dospělý muž, básník, rád tak o sobě uvažoval, s kocovinou a pětidenním strništěm, zvedal se z mělčin nedávného spánku, a teď vyklopýtal z ložnice k vřískajícímu dítěti v dětském pokoji, zvedl je z postýlky a přivinul do náruče.

Pak zůstal s dítětem dole, usnulo mu na hrudi pod dekou. Houpací křeslo a vedle něho nízký stolek s knihou o světových trápeních, kterou si koupil a o níž věděl, že ji nikdy nepřečte. Měl svých starostí dost. Zadíval se francouzským oknem na uzounkou londýnskou zahradu s jedinou holou jablůňkou, zahalenou v mlze deštivého svítání. Nalevo od ní leželo převrácené zelené kolečko, s kterým nikdo nepohnul od jakéhosi zapomenutého letního dne. Blíž stál kulatý kovový stolek, který chtěl už dávno natřít barvou. Studené pozdní jaro skrývalo, že je strom mrtvý a že na něm letos nevyraší žádné listí. V horkém třítýdenním suchu, které začalo loni v červenci, ho mohl zachránit, navzdory zákazu zalévání ze zahradní hadice. Jenže měl příliš mnoho práce a nenašel si čas tahat přes celou zahradu kbelíky s dešťovkou.

Zavíraly se mu oči, zaklonil se a znovu se ponořil beze spánku do vzpomínek. Tady bylo preludium, jak by se mělo hrát. Bylo to už dávno, co zde byl naposledy, znovu v jedenácti, spolu s třiceti dalšími na cestě ke staré vojenské boudě. Byli příliš mladí, aby věděli, jak jsou nešťastní, a byla jim příliš velká zima, aby spolu mluvili. Společně sdílená nechuť je posouvala v čase jako baletní sbor, jak mlčky kráčeli po příkrém travnatém svahu, aby se venku v mlze seřadili a poslušně čekali na začátek vyučovací hodiny.

Uvnitř stála přímo uprostřed kamna na uhlí, a jakmile se ohřáli, začali divočit. Na rozdíl od jiných míst to tady šlo, protože učitel latiny, malý dobrosrdečný Skot, nedokázal třídu zkrotit. Na tabuli stálo napsáno učitelovou rukou: Exspectata dies aderat. Pod tím kostrbatým písmem nějakého chlapce: Dlouho očekávaný den přišel. V té samé boudě, aspoň tak je to učili, se ve vážnějších dobách muži kdysi připravovali do války na moři, studovali matematiku a kladení min. V tom spočívala jejich příprava. Teď tu ale před třídu zničehonic nakráčel mohutný kluk, známý šikanista, a s potměšilým úsměvem posměšně nabídl svůj zadek k neúčinnému výprasku teniskou z rukou dobrotivého Skota. Hrubián sklidil oslavné výkřiky, protože nikdo jiný si toho tolik nedovolil.

Rámus a chaos vzrůstal, nad lavicemi proletělo cosi bílého a on si uvědomil, že je pondělí a opět přišel dlouho očekávaný a obávaný den – už zase. Na zápěstí měl velké hodinky, které mu dal otec. Neztrať je. Za dvaatřicet minut začne hodina klavíru. Pokusil se nemyslet na učitelku, protože vůbec necvičil. V lese byla příliš velká tma a všechno tam nahánělo hrůzu. Nemohl přijít k místu, kde jeho palec slepě udeří. Kdyby pomyslel na matku, rozsypal by se. Byla daleko a nemohla mu pomoct, takže ji také odsunul stranou. Nikdo nedokázal zadržet příchod pondělí. Modřiny z minulého týdne vybledly a co znamenalo, že si vzpomíná na vůni učitelky klavíru? Nebylo to stejné, jako když ji opravdu cítil. Spíš jako bezbarvý obrázek nebo místo, nebo pocit místa či něco mezi tím. Za strachem se skrývalo cosi jiného, vzrušení, které musel rovněž odstrčit stranou.

Pro Rolanda Bainese, muže v houpacím křesle trpícího nespavostí, představovalo probouzející se město jen vzdálenou hlučnou kulisu, která zesilovala s přibývajícími minutami. Dopravní špička. Lidé vypuzení ze svých snů a ze svých postelí uháněli ulicemi jako vítr. On tady neměl nic jiného na práci než být ložem pro svého syna. Na hrudníku cítil kojencův tlukot srdce, přibližně dvakrát pomalejší než ten jeho. Jejich tep se střídavě scházel a rozcházel, ale jednoho dne se rozejdou natrvalo. Už nikdy si nebudou takhle blízko. Bude ho znát čím dál míň, pak ještě míň. Jiní poznají Lawrence lépe, než ho kdy bude znát on, budou lépe vědět, kde je, co dělá a říká, víc se s ním sblíží jako s kamarádem a poté jako s milencem. Občas si potají sám popláče. Odejde od svého otce, budou následovat občasné návštěvy, upřímná objetí, co je nového v práci, rodina, trocha politiky, pak rozloučení. Doposud o něm věděl úplně všechno, kde se v každém daném okamžiku přesně nachází. Byl jeho dětskou postýlkou a jeho bohem. Dlouhodobé rozvolňování pout je možná podstatou rodičovství a z tohoto bodu mu připadalo nepředstavitelné.

Uběhlo mnoho let, než dokázal propustit toho jedenáctiletého kluka s tajným oválným otiskem na vnitřní straně stehna. Večer ho po zhasnutí světel zkoumal, na záchodě si spustil kalhoty pyžama a předklonil se, aby si modřinu prohlédl zblízka. Byl tam otisk jejího ukazováčku a palce, její podpis, zapsaný doklad okamžiku, který svědčil o jeho pravdivosti. Svým způsobem fotografie. Když přejížděl prstem po rozhraní, kde bledá kůže přecházela v zelenkavou a modrou, nebolelo to. Přitlačil přímo doprostřed modřiny, kde byla téměř černá. Nebolelo to.

V týdnech, které následovaly po zmizení jeho ženy, po návštěvách policie a neprodyšném utěsnění domu, se často snažil znovu si vybavit strach oné noci, kdy zůstal náhle sám. Únava a stres ho vracely zpátky k počátku, k základům, k nekonečné minulosti. Bylo by to horší, kdyby věděl, co všechno ho čeká – spousta návštěv na sociálce, spousta čekání se stovkou ostatních na umělohmotných lavicích přišroubovaných k podlaze než vyvolají jeho číslo, bezpočet rozhovorů rozebírajících jeho případ, zatímco Lawrence H. Baines se mu vrtěl a žvatlal na klíně. Nakonec získal nějakou státní podporu, příspěvek pro otce samoživitele, skromnou dávku pro vdovce, přestože ona nebyla mrtvá. Až bude Lawrenceovi jeden rok, dostane místo v jeslích a jeho otec zaměstnání – v nějakém call centru nebo něco podobného. Profesor ochotného naslouchání. Naprosto přiměřené. Měli by se snad ostatní dřít, aby mu poskytli podporu, zatímco on by trávil celé odpoledne nad svými verši? Nebyl v tom žádný rozpor. Byla to dohoda, smlouva, kterou přijal – a nenáviděl.

Co se kdysi přihodilo v malé místnosti vedle ošetřovny, bylo stejně hrozné jako jeho současné trápení, on ale nyní stejně jako tehdy dál žil, navenek téměř v pohodě. Zničit ho mohlo jen něco zevnitř, pocit, že není v právu. Jestliže by se měl tehdy cítit jako svedené dítě, proč by se měl nyní oddávat pocitům viny? Měl by obviňovat ji, ne sebe. Zaslané pohlednice i její lístek na rozloučenou znal nazpaměť. Podle zvyku si nechávali vzkazy ležet na kuchyňském stole. Ona nechala ten svůj na jeho polštáři, jako malou hořkou čokoládu v hotelu. Nesnaž se mě hledat. Jsem v pohodě. Není to tvoje vina. Miluju tě, ale tohle je navždy. Žiju nesprávný život. Pokus se mi odpustit, prosím. Na její straně postele ležely klíče od domu.

Co tohle bylo za lásku? Znamenal snad porod dítěte nesprávný život? Když to přehnal s pitím, obvykle se upnul k poslední větě, kterou nenáviděl, protože ji nedokázala dokončit: Pokus se mi odpustit, prosím, měla napsat, jako jsem já odpustila sobě. Sebelítost uprchlice proti hořce pronikavému vědomí opuštěného. Utvrzoval se v tom s každým prstem skotské. Další neviditelný prst, který ho vábil. Jeho nenávist postupně rostla a každá myšlenka byla opakováním, variací na téma jejího sobeckého odchodu. Po hodině sebezpytujících úvah věděl, že přelomový bod už není daleko, jádro jeho večerní duševní práce. Už se mu přiblížil, nalej si ještě jednu. Jeho myšlenky zpomalovaly a pak se bez zřejmého důvodu prudce zastavily, jako ten vlak v básni, kterou se musela jejich třída za trest naučit nazpaměť. Parný den na neplánované zastávce v Gloucestershiru a nehybnost, do níž kdosi zakašlal. V tu chvíli mu to znovu došlo, to jasné vědomí, pronikavé jako nedaleký ptačí zpěv. Konečně byl opilý a osvobozený, opět ji mohl milovat a chtít ji zpátky. Její vzdálená andělská krása, křehkost jejích drobných rukou i její hlas téměř nepoznamenaný německým dětstvím, maloučko zastřený a chraplavý jako po záchvatu hlasitého křiku. Ale ona nikdy nekřičela. Milovala ho, takže vinen musí být on, a bylo od ní milé, když mu ve svém vzkazu napsala, že tomu tak není. Netušil, který svůj defekt má obvinit, takže to musí být on celý.

Malátně zkroušený a v sladkobolném oparu se zamyšleně vydal po schodech nahoru, zkontroloval dítě, usnul, někdy oblečený a natažený napříč přes postel, až se probudil nad ránem vyprahlý, vyčerpaný a bdělý, vzteklý a žíznivý, a ve tmě sčítal své přednosti a dusil se vědomím, jak mu bylo ublíženo. Vydělával skoro stejně jako ona, z poloviny se staral i o Lawrence, včetně nocí, byl věrný, milující, nikdy si nehrál na geniálního básníka, pro něhož by měla platit zvláštní pravidla. Takže byl pošetilec, blbeček, a proto ho opustila, pravděpodobně kvůli nějakému skutečnému chlapovi. Ale ne, ne, byl dobrý, byl dobrý a nenávidí ji. Tohle je navždy. Už zase opsal celý kruh. Nejblíž ke spánku se teď mohl dopracovat tím, že se položí na záda, zavře oči a bude naslouchat, jestli neuslyší Lawrence. Jinak se propadne do vzpomínek, tužeb, nápadů, dokonce k obstojným veršům, které nebude mít vůli si zapsat, hodinu, pak další a pak třetí až do svítání. Záhy si opět přehraje návštěvu policie, podezření, která na něho padnou, jedovatý mrak, proti kterému utěsnil dům, a jestli to nemá udělat znovu. Tento marný postup ho jednou v noci přivedl zpátky k hodině klavíru. Místnost plná ozvěn, do níž vklopýtal a kde byl přinucen vše sledovat.

Na hodinách latiny a francouzštiny se učil o slovesných časech. Byly zde odjakživa, minulost, přítomnost, budoucnost, a on si přitom nikdy nevšiml, jak jazyk dělí čas. Teď už to ví. Jeho učitelka klavíru používala ke zdůraznění pokračující přítomnosti kombinaci času budoucího a přítomného: „Teď se posadíš rovně a bradu vystrčíš vzhůru. Lokty pokrčíš v pravém úhlu. Prsty jsou připravené, lehce pokrčené, a zápěstí máš uvolněná. Díváš se přímo před sebe do not.“

Také věděl, co je to pravý úhel. Slovesné časy, úhly, pravopis. To byly prvky skutečného světa, které mu zaslal jeho otec ze vzdálenosti dvou tisíc mil od jeho matky, aby se je naučil. Byly zde záležitosti dospělých starostí, miliony takových, a postupně se stávaly i jeho starostmi. Když dorazil z latiny včas a sotva popadající dech, učitelka klavíru ho vyslýchala ohledně jeho cvičení během týdne. Lhal jí. Potom se posadila zase těsně k němu. Zahalila ho svým parfémem. Znamení, jímž označila minulý týden jeho nohu, vybledlo a jeho vzpomínka na to, k čemu došlo, byla nejistá. Pokud by se mu ale zase pokusila ublížit, uteče z učebny bez zastavení. Vyžadovalo to jistou sílu a hruď se mu dmula vzrušením, když jí předstíral, že cvičil během týdne tři hodiny. Pravda zněla nula, ani tři minuty. Nikdy dřív žádnou ženu nepodvedl. Lhal svému otci, kterého se bál, jen aby se vyhnul problémům, ale matce vždycky říkal pravdu.

Učitelka si tiše odkašlala, což naznačovalo, že mu věří. Nebo to možná nic takového nenaznačovalo.

„Dobře. Tak se do toho pusť,“ zašeptala.

Velká tenká knížka jednoduchých skladeb pro začátečníky byla otevřená uprostřed. Poprvé si všiml ve hřbetě tří svorek, které držely sešit pohromadě. Ty se hrát nemusely – hloupá myšlenka ho málem rozesmála. Přísně vzpřímená smyčka houslového klíče, basový klíč stočený jako embryo králíka z učebnice biologie, černé noty, prázdné bílé, které držíte déle, tahle ušmudlaná dvoustrana s oslíma ušima, která představovala jeho vlastní zvláštní trest. Nic z toho mu nyní nepřipadalo povědomé, dokonce ani nepřátelské.

Když začal, jeho první nota byla dvakrát hlasitější než druhá. Ostražitě přešel k třetí a čtvrté a nabral rychlost. Byla to opatrnost, která záhy přešla v pocit prohnané vychytralosti. To, že necvičil, ho osvobodilo. Řídil se notami, hrál levou i pravou rukou a nevšímal si tužkou namalovaného prstokladu. Neměl nic, co by si musel pamatovat, jen mačkal klávesy ve správném pořadí. Ošklivé místo se zničehonic přiblížilo, ale jeho levý palec zapomněl klesnout a pak už bylo příliš pozdě, dostal se z ohrožení na druhou stranu, hladce se pohyboval nad zemí i nad lesem, kde světlo i prostor byly jasnější, a na chvíli si pomyslel, že rozpoznává náznak melodie zavěšené jako žert nad jeho plynulým pochodem vyluzovaných zvuků.

Podle instrukcí, dvou, možná tří, každá vyžadovala jeho plné soustředění. Zapomněl na sebe a zapomněl dokonce i na ni. Čas a místo se rozplynuly. Pianino zmizelo spolu s vlastní existencí. Když dospěl na konec, kdy zahrál oběma rukama jednoduchý akord, bylo to, jako by se probouzel z nočního spánku. Nezvedl ale ruce, jak měl podle brevis v notách udělat. Akord v malé místnosti rezonoval a pomalu dozníval.

Když ucítil na hlavě její dlaň, neuhnul, dokonce ani tehdy, když zatlačila, aby si natočila jeho tvář svým směrem. Nic v jejím výrazu mu nenaznačilo, co bude následovat.

„Ty…“ pronesla tiše.

Teprve tehdy zvedl ruce z klaviatury.

„Ty malej…“

Složitým pohybem sklonila a natočila hlavu, takže se její tvář snesla obloukem k jeho, což skončilo polibkem, její plné rty přitisknuté k jeho, měkký, prodlužovaný polibek. Nebránil se ani ho neopětoval. Došlo k tomu a on k tomu svolil a po celou dobu vůbec nic necítil. Pouze ve zpětném pohledu, když tu chvíli o samotě znovu a znovu prožíval a oživoval, pochopil míru jejího významu. Dokud polibek trval, její rty byly přiložené na jeho a on jen strnule čekal, až to pomine. Pak došlo k náhlému vyrušení a všechno zmizelo. Za vysokým oknem se mihl stín naznačující jakýsi pohyb. Odtáhla se a otočila se tím směrem, stejně jako on. Oba to zahlédli periferním viděním či vycítili ve stejný okamžik. Byl to obličej, nesouhlasný obličej a rameno? Ale malé čtvercové okno jim ukázalo jen rozeklaný mrak a střípky bleděmodré zimní oblohy. Věděl, že zvenku je okno příliš vysoko, takže by jím nic neuviděl ani ten nejvyšší dospělý. Byl to pták, pravděpodobně holub z holubníku ve starých stájích. Ale učitelka s žákem se od sebe s provinilým pocitem oddělili, a třebaže toho moc nechápal, věděl, že je nyní spojuje tajemství. Prázdné okno neomaleně evokovalo svět lidí tam venku. Rozuměl také tomu, jak neslušné by bylo, kdyby zdvihl ruku k ústům, aby ulevil mravenčení zasychající vlhkosti.

Otočila se zpátky k němu a vyrovnaným uklidňujícím hlasem, který naznačoval, že ji slídivý svět nijak neznepokojuje, a s pohledem upřeným po celou dobu hluboko do jeho očí k němu promlouvala, tentokrát laskavě v budoucím čase, který použila, aby dodala přítomnosti zdání střízlivé rozumnosti. A bylo to tady. Doposud nikdy ale od ní neslyšel tolik slov.

„Rolande, za dva týdny je půldenní volno. Připadá na pátek. Chci, abys dobře poslouchal. Přijedeš za mnou na kole do vesnice, kde bydlím. Jmenuje se Erwarton. Když pojedeš z Holbrooku, je to po pravé straně hned za hospodou, dům se zelenými dveřmi. Přijedeš na oběd. Rozumíš?“

Přikývl, ale nerozuměl ničemu. Že by měl jet na kole po úzkých silničkách a zemědělských cestách přes celý poloostrov do její vesnice na oběd, když se mohl najíst ve škole, mu nešlo na rozum. Nic z toho nechápal. Zároveň navzdory svému zmatku, nebo možná právě díky němu, toužil zůstat sám a znovu všechno procítit a myslet na její polibek.

„Pošlu ti lístek, abych ti to připomněla. Odteď budeš mít hodiny s panem učitelem Clarem. Se mnou ne. Řeknu mu, že jsi udělal velký pokrok. Takže, mladíku, teď si procvičíme durové a mollové stupnice se dvěma křížky.“

Snazší bylo ptát se kam než proč. Kam odešla? Než Alissin vzkaz a její zmizení nahlásil policii, uběhly čtyři hodiny. Jeho kamarádi považovali už dvě hodiny za příliš dlouhou dobu. Zavolej jim hned! Bránil se, vzdoroval. Nešlo jen o to, že si raději představoval, že se každou chvilku vrátí. Nechtěl, aby si její vzkaz četl nějaký cizí člověk, ani aby byla její nepřítomnost oficiálně potvrzena. K jeho překvapení někdo přišel až druhý den po jeho telefonátu. Byl to místní pochůzkář a tvářil se dost bezradně. Poznamenal si pár podrobností, letmo si prohlédl Alissin vzkaz a řekl, že to nahlásí. Týden se nic nedělo a během té doby přišly čtyři pohlednice. Časně ráno dorazil bez ohlášení specialista v malém policejním voze, který zaparkoval v zákazu zastavení před domem. Lilo jako z konve, ale vůbec si nevšímal stop, které jeho boty zanechávaly na podlaze v chodbě. Inspektor Douglas Browne se záhyby tlustých tváří připomínal mohutné dobrotivé psisko s hnědýma očima. Posadil se nahrbeně ke kuchyňskému stolu naproti Rolandovi. Vedle detektivových velkých rukou s prsty s černými chloupky na kloubech ležel jeho zápisník, pohlednice a vzkaz z polštáře. Tlustý kabát, který si nesvlékl, dodával jeho mohutnému tělu zarputilý psí výraz. Mezi oběma muži se povalovaly špinavé talíře a šálky, reklamní pošta, složenky, téměř prázdná kojenecká láhev, rozetřené zbytky po Lawrenceově snídani a jeho bryndáček. Byla to doba, jíž jeden z Rolandových kamarádů říkal upatlané roky. Lawrence seděl ve své vysoké stoličce, nezvykle tichý užasle zíral na toho obrovitého chlápka a na jeho mohutná ramena. Během celého setkání Browne ani jednou na přítomnost dítěte nijak nezareagoval. Rolanda se to v zastoupení svého syna poněkud dotklo. Nezáleželo na tom. Policista upíral své mírné hnědé oči výhradně na otce a Roland musel odpovídat na rutinní otázky. Manželství nebylo v krizi – to řekl hlasitěji, než měl v úmyslu. Ze společného účtu nezmizely žádné peníze. Byly ještě prázdniny, takže škola, kde pracovala, netušila, že odešla. Vzala si s sebou malý černý kufr. Měla zelený kabát. Poskytl mu pár fotografií, její datum narození, jména jejích rodičů a adresu v Německu. Možná měla na hlavě baret.

Detektiva zajímala poslední pohlednice z Mnichova. Roland se domníval, že tam nikoho nezná. V Berlíně ano, i v Hannoveru a v Hamburku. Pocházela z luteránského severu. Když Browne pozdvihl obočí, Roland mu sdělil, že Mnichov je na jihu. Možná měl spíš vysvětlit jméno Luther. Detektiv se ale zadíval do svého zápisníku a položil mu další otázku. Ne, odpověděl Roland, nic podobného nikdy dřív neudělala. Ne, nemá kopii jejího pasu. Ne, nepřipadala mu poslední dobou v depresi. Její rodiče bydlí nedaleko Nienburgu, městečka ležícího rovněž na severu Německa. Když jim zatelefonoval v jiné záležitosti, ukázalo se, že tam nebyla. Nic jim neřekl. Její matka, kterou sužovala chronická zatrpklost, by při takové zprávě o svém jediném dítěti začala soptit. Útěk. Jak se mohla opovážit! Matka s dcerou se často hádaly. Ale jejím i svým rodičům to bude muset říct. První tři Alissiny pohledy – z Doveru, Paříže a Štrasburku – přišly během čtyř dnů. Čtvrtý lístek, pohlednice z Mnichova, přišel o dva dny později. Od té doby nic.

Inspektor Browne si pohlednice znovu prostudoval. Všechny byly stejné. Všechno v pořádku. Nedělej si starosti. Dej za mě pusu Larrymu. xx Alissa. Ta neměnnost působila nepříčetně nebo nepřátelsky, stejně jako závěrečný pozdrav bez lásky. Úpěnlivá prosba o pomoc, nebo forma urážky. Stejný modrý fix, žádné datum, nečitelná poštovní razítka, kromě Doveru stejné tuctové pohledy na město s mosty přes Seinu, Rýn, Isar. Mohutné řeky. Ubírala se na východ, stále dál od domova. Minulou noc ji Roland na pokraji spánku spatřil jako Millaisovu utopenou Ofélii, jak se pohupuje na hladké, čisté hladině Isaru, proplouvá přes Pupplinger Au kolem koupajících se naháčů, rozložených na travnatých březích jako tuleni uvízlí na pláži; na zádech proplula po proudu nespatřená a tichá Mnichovem, hlavou napřed kolem parku Anglická zahrada k soutoku s Dunajem, potom nepovšimnutá přes Vídeň, Budapešť a Bělehrad, deseti státy s jejich divokými dějinami, podél hranic římské říše pod bílou oblohou a nekonečnými močály delty do Černého moře, kde se spolu kdysi milovali v závětří starého mlýna v rezervaci Letea a nedaleko městečka Isaccea viděli hlučné hejno pelikánů. Před pouhými dvěma roky. Volavky červené, ibisové hnědí, husy velké. Do té doby ho ptáci nikdy nezajímali. Ten večer před spaním se jí nechal unést k prameni nespoutaného štěstí. Poslední dobou se musel usilovně soustředit, aby dokázal dlouhodobě setrvat v přítomnosti. Minulost často fungovala jako potrubí ze vzpomínky do neklidného fantazírování. Přikládal to únavě, kocovině, zmatení.

Douglas Browne se sklonil ke svému zápisníku a konejšivě pronesl: „Když toho měla dost moje manželka, vyhodila mě.“

Roland chtěl něco říct, ale Lawrence zavřískal a přerušil ho. Požadavek, aby s ním počítali. Roland vstal, uvolnil ho ze stoličky a posadil si ho na klín. Nový úhel pohledu, tváří v tvář, na mohutného cizince dítě opět utišil. Intenzivně si ho prohlížel, s otevřenou pusou a slintáním. Nikdo nemohl vědět, co se sedmiměsíčnímu dítěti honí hlavou. Zešeřelá prázdnota, šedivá zimní obloha, proti níž vyskakovaly jednotlivé dojmy – zvuky, obrazy, doteky – jako výbuchy ohňostrojů, kužely základních barev, okamžitě zapomínané, bezprostředně nahrazované a znovu zapomínané. Nebo jako bezedná tůň, do níž všechno padá a ztrácí se v ní, ale zároveň zůstává nadobro přítomné, temné tvary v hluboké vodě využívající svou gravitační přitažlivost i po osmdesáti letech, na smrtelné posteli, v posledních vyznáních, v závěrečných výkřicích za ztracenou lásku.

Když Alissa odešla, hledal u svého syna známky smutku nebo újmy, a nacházel je co chvíli. Malé dítě musí postrádat svou matku, ale jak, když ne ve vzpomínce? Někdy býval Lawrence příliš dlouho zamlklý. Vyděšený, paralyzovaný, v nejhlubších oblastech podvědomí se hodiny tvořily jizevnaté tkáně, pokud takové místo nebo proces existovaly. Minulou noc vřískal obzvlášť silně. Vztekal se nad tím, co nemohl mít, přestože zapomněl, co to bylo. Nebylo to ňadro. Od začátku ho krmili z láhve, jeho matka na tom trvala. Součást jejího plánu, domýšlel se Roland ve zlých chvilkách.

Inspektor zavřel svůj zápisník. „Jistě chápete, že pokud Alissu najdeme, nebudeme vám moct bez jejího svolení říct, kde je.“

„Můžete mi říct, jestli je naživu.“

Přikývl a na okamžik se zamyslel. „Když je pohřešovaná manželka mrtvá, obvykle ji zabil její manžel.“

„Pak doufejme, že je naživu.“

Browne se narovnal a maloučko se na židli zhoupl v náznaku překvapení. Poprvé se usmál. Tvářil se přátelsky. „Často to takhle bývá. Přesně tak. Oddělá ji, zbaví se mrtvoly, řekněme, že ji zahrabe do mělkého hrobu na opuštěném místě někde v New Forest a nahlásí, že se pohřešuje. A co dál?“

„Co?“

„Pak to začne. Náhle si uvědomí, že byla k pomilování. Milovali se. Chybí mu a on začne věřit vlastní verzi událostí. Zdrhla. Opustila ho. Nebo ji oddělal psychopat. Truchlí, je sklíčený, potom dostane vztek. Není vrah, nelže, ne ze svého současného pohledu. Ona je pryč a on to opravdu prožívá. A na nás ostatní to působí věrohodně. Vypadá to upřímně. Tyhle případy se řeší obtížně.“

Lawrence si položil hlavu na tatínkův hrudník a začal podřimovat. Roland nechtěl, aby už detektiv odešel. Až odejde, bude muset uklidit v kuchyni. Udělat pořádek v pokojích, vyprat, umýt špinavé šlápoty v chodbě. Udělat si nákupní seznam. Chtěl jenom spát.

„Já jsem zatím ve fázi, že mi chybí,“ řekl.

„To jsou začátky, milej pane.“

Na ta slova se oba muži tiše rozesmáli. Jako by to byla legrace a oni dva staří kamarádi. Roland měl slabost pro tu schlíplou tvář, pohled zpráskaného psa, nekonečné únavy. Vážil si detektivovy spontánně projevené důvěry.

Po chvíli mlčení se Roland zeptal: „Proč vás vyhodila?“

„Moc jsem pracoval, moc chlastal, vracel se domů pozdě v noci. Nevšímal jsem si jí, nevšímal jsem si děcek, třech báječných kluků, měl paní bokem a někdo jí o tom řekl.“

„Tak se vás zbavila.“

„To jsem si myslel. Chystal jsem se stát jedním z těch chlápků se dvěma domácnostmi. Určitě jste o takových slyšel. Stará neví o mladé, nová žárlí na starou a vy pobíháte mezi nimi s rozžhaveným pohrabáčem v zadku.“

„Takže teď jste s tou novou.“

Browne si hlasitě povzdechl, odfrkl si, zadíval se stranou a poškrábal se za krkem. Vlastnoručně vytvořené peklo, to byl zajímavý koncept. Nikdo ničemu takovému neunikne, přinejmenším jednou za život. Některé životy nebyly nic jiného. Nemělo smysl opakovat, že zoufalství, které si člověk přivodí sám, je důsledkem jeho povahy. Roland o tom ale často přemýšlel. Člověk si vyrobí mučicí stroj a vleze si do něho. Dokonale mu padne a nabízí celou škálu bolesti: od jistých zaměstnání nebo slabosti pro alkohol, drogy, od zločinu spojeného s talentem k tomu, že se člověk nechá chytit. Další volbou bylo asketické náboženství. I celý politický systém si může dobrovolně zvolit zoufalství – kdysi strávil nějaký čas ve východním Berlíně. Manželství, stroj pro dva, nabízelo nadstandardní možnosti, veškeré varianty sdíleného šílenství. Každý znal nějaký příklad a ten Rolandův představoval obratnou konstrukci. Jeho dobrá kamarádka Daphne mu to vyložila jednou večer dávno předtím, než ho Alissa opustila, když se jí svěřil, že se už celé měsíce cítí na dně. „Vedl sis skvěle ve večerní škole, Rolande. Ve všech předmětech! Jenže ve všem, co jsi dál zkoušel, jsi chtěl být nejlepší na světě. Klavír, tenis, novinařina, a teď poezie. A to jsou jenom věci, o kterých náhodou vím. Jakmile zjistíš, že nejlepší nejsi, všechno zahodíš a začneš se nenávidět. Totéž se vztahy. Chceš toho příliš a hned pak zkoušíš něco jiného. Nebo třeba ona tu honbu za dokonalostí nevydrží a vyrazí tě.“

Do detektivova mlčení Roland přeformuloval svou otázku: „Takže nová paní, nebo stará? Co vlastně opravdu chcete?“

Lawrence se ve spánku nenápadně pokakal. Zápach nebyl tak strašný. Jeden z objevů středního věku – jak rychle začnete tolerovat hovna toho, koho milujete. Všeobecné pravidlo.

Browne se nad otázkou vážně zamyslel. Pohledem roztržitě těkal po místnosti. Všímal si chaoticky neuspořádaných polic s knihami, hromad časopisů, polámaného draka nahoře na kredenci. S lokty opřenými o stůl a se skloněnou hlavou se teď zahleděl do dřevních vláken borovicové desky a oběma rukama si promasíroval zátylek. Nakonec se narovnal.

„Opravdu chci hlavně vzorek vašeho rukopisu. Cokoli. Stačí nákupní seznam.“

Rolandovi se na okamžik trochu zvedl žaludek, ale vzápětí se to srovnalo. „Vy si myslíte, že jsem ty vzkazy psal já?“

Byla chyba, že po náročné noci vynechal snídani. Ani plátek toastu s máslem a medem proti hypoglykémii. Příliš zaneprázdněný Lawrencem. Potom si roztřesenýma rukama udělal trojnásobně silnou kávu.

„Vzkaz pro mlékaře bude stačit.“

Z kapsy kabátu Browne vytáhl hranatý kožený předmět na řemínku. S bručením a podrážděným vzdycháním vyprostil z odřeného pouzdra fotoaparát. Úkol zahrnoval odšroubování stříbrného šroubku, který byl pro jeho tlusté prsty příliš malý. Byla to stará Leica na kinofilm, stříbrno-černá, s promáčklinami na plášti. S očima upřenýma na Rolanda se našpulenými rty usmál a odepnul kryt objektivu.

Vstal. S pedantskou péčí naaranžoval do řady čtyři pohlednice a lístek se vzkazem. Když si všechno z obou stran nafotil a kameru vrátil do kapsy, prohlásil: „Tyhle nové citlivé filmy jsou báječné. Dá se na ně fotit všude. Zajímá vás to?“

„Byl jsem tím posedlý.“ Po chvíli Roland dodal obviňujícím tónem: „Jako kluk.“

Browne vytáhl z druhé kapsy svého kabátu svazek plastových obálek. Bral pohlednice jednu po druhé za rožek a nastrkal je do čtyř průhledných kapes, které zajistil zamáčknutím. Do páté vložil vzkaz z polštáře. Není to tvoje vina. Posadil se a udělal z obálek úhlednou hromádku, kterou zarovnal mohutnými dlaněmi.

„Nebude-li vám to vadit, tak si je vezmu s sebou.“

Rolandovi se tak rozbušilo srdce, že se začal cítit osvěžený. „Mně to ale vadí.“

„Otisky prstů. To je velmi důležité. Dostanete je zpátky.“

„Říká se, že na policejních stanicích se věci ztrácejí.“

Browne se usmál. „Tak si projděme dům. Potřebujeme tedy váš rukopis, něco z jejího oblečení, něco pouze s jejími otisky a ještě, ehm, co to bylo? Ukázku jejího rukopisu.“

„Tu už máte.“

„Něco staršího.“

Roland vstal s Lawrencem v náručí. „Asi byla chyba, že jsem vás zatáhl do osobních záležitostí.“

Detektiv už mířil ke schodům. „Asi ano.“

„Potřebuju se napřed postarat o dítě,“ řekl Roland, když se ocitli na úzké podestě.

„Počkám tady.“

Když se ale za pět minut vrátil s Lawrencem opřeným o bok, našel Browneho v ložnici, v jejich ložnici, kterou znesvětil svým mohutným tělem a stál u okna vedle malého psacího stolu, u něhož Roland pracoval. Dítě stejně jako předtím zíralo v němém úžasu. Zápisník a tři na stroji napsané nové básně se povalovaly vedle psacího stroje, přenosné olivettky. V nedostatečně osvětlené ložnici, jejíž okno vedlo na sever, si detektiv přidržoval strojopis proti světlu.

„Promiňte. To je soukromá věc. Jste pořádně vlezlý.“

„Ten název je dobrý.“ Přečetl ho monotónním hlasem. „‚Glamis zavraždila spánek‘. Glamis. Krásné dívčí jméno. Velšské.“ Odložil list a úzkým prostorem mezi koncem postele a stěnou zamířil k Rolandovi s Lawrencem.

„Není to můj text, a to jméno je ve skutečnosti skotské.“

„Takže vy špatně spíte?“

Roland to přešel. Nábytek v ložnici natřela Alissa bledě zelenou barvou s modrým šablonovým vzorem dubového listí a žaludů. Otevřel Brownemu zásuvku. Její blůzky byly úhledně poskládané ve třech řadách. Různé voňavky, které používala, tvořily tlumenou směs oplývající bohatou historií. Chvíle, kdy se seznámili, přebíjela čas, kdy spolu mluvili naposledy. Bylo to na něho příliš, její parfémy a náhlá přítomnost, a on ustoupil jako před silným světlem.

Browne se s námahou sklonil a vzal do ruky nejbližší. Černý kašmír. Otočil se bokem, aby halenku opatrně vsunul do jednoho ze svých igelitových pytlíků.

„A můj rukopis?“

„Ten už mám.“ Browne se narovnal a poklepal si na vyboulenou kapsu kabátu s fotoaparátem. „Váš zápisník byl otevřený.“

„Bez mého svolení.“

„Tohle byla její strana?“ zadíval se do čela postele.

Roland měl příliš velký vztek a nedokázal odpovědět. Na jejím nočním stolku se na brožované knížce povalovala červená sponka do vlasů se zaťatými umělohmotnými zuby. Browne vzal knihu opatrně za okraj do prstů. Nabokovův Pnin. Zlehka ji pootevřel a nahlédl dovnitř.

„Její poznámky?“

„Ano.“

„Četl jste ji?“

Roland přikývl.

„Tenhle výtisk?“

„Ne.“

„Výborně. Mohli bychom to dát na forenzní posouzení, ale v téhle fázi to asi nemá smysl.“

Roland se snažil ovládnout a pokusil se o nenucený tón. „Domníval jsem se, že s otisky prstů se už pomalu končí. Budoucnost patří genům.“

„To je módní hovadina. Já se už toho ve svém životě nedočkám. Ani vy ve vašem.“

„Opravdu?“

„Vlastně nikdo.“ Detektiv zamířil na odpočívadlo. „Musíte pochopit jednu věc. Gen není nic skutečného. Je to myšlenka. Myšlenka o informaci. Otisk prstů je něco reálného, stopa.“

Oba muži i s dítětem sešli ze schodů. Dole se Browne k Rolandovi otočil. Průhledný pytlík s Alissinou halenkou měl zastrčený v podpaží. „My nechodíme na místo činu hledat abstraktní ideje. My hledáme stopy skutečných věcí.“

Opět je přerušil Lawrence. Vymrštil paži a vydal ze sebe hrdelní křik, který začal výbušnou souhláskou, bylo to b nebo p, a vlhkým prstíkem ukázal nesmyslně na zeď. Roland takový zvuk obvykle považoval za zkoušku na celoživotní mluvení. Jazyk se musel dostat do polohy, která bude použitelná pro všechno, co kdy v životě vysloví.

Browne procházel chodbou. Roland šel za ním a se smíchem podotkl: „Doufám, že nechcete naznačit, že toto je místo činu.“

Detektiv si otevřel domovní dveře, vyšel ven a otočil se. Za ním stálo s jedním kolem na obrubníku jeho ledabyle zaparkované maličké auto, světle modrý Morris Minor. Nízké ranní slunce zvýrazňovalo smutné zplihlé záhyby detektivovy tváře. Jeho poučování nebylo přesvědčivé.

„Měl jsem seržanta, který říkal, že tam, kde jsou nějací lidé, je vždycky místo činu.“

„To zní jako naprostý nesmysl.“

Ale Browne se už otočil a zdálo se, že ho neslyšel. Otec se synem ho sledovali, jak míří po krátké zarostlé cestičce k rozbité zahradní brance, kterou nešlo zavírat. Když vyšel na chodník, zůstal na půlminuty shrbený stát a hledal po kapsách klíče. Nakonec je našel a auto si odemkl. Potom se jediným pohybem, mrštným natočením těla, složil pozpátku do vozu a třískl za sebou dveřmi.

Tak začal Rolandův den, chladný den na jaře 1986, a těžce na něho dolehl. Domácí práce, marnost s novým prvkem, neuspořádaným, nečistým pocitem, že je podezřelý. Právě tím se stal. Skoro jako by byl vinen. Skutek – vražda manželky – na něm ulpěl jako snídaně, která vyschla do krusty na Lawrenceově tvářičce. Chudáček. Společně sledovali, jak detektiv čeká, aby se zařadil do provozu. U vstupní branky rostl vytáhlý tenký stromek přivázaný k bambusové tyčce. Byl to trnovník. Prodavač v zahradnickém centru mu řekl, že pokvete i ve výfukových plynech z dopravy. Z domovního prahu to Rolandovi všechno připadalo náhodně rozhozené, jako by ho z nějakého zapomenutého místa shodili do tohoto prostředí, do života uvolněného někým jiným, do ničeho, co by si sám zvolil. Dům, který vůbec nechtěl a nemohl si dovolit. Dítě ve své náruči vůbec neočekával a nepotřeboval je milovat. Kolem branky, která teď patřila jemu a kterou nikdy neopraví, se příliš pomalu šinula nahodilá doprava. Křehký trnovník, který v žádném případě nechtěl koupit, optimismus zahradničení, který už nedokázal cítit. Ze zkušenosti věděl, že jediný způsob, jak se dostat z disociativního stavu, spočívá ve vykonávání jednoduchých úkolů. Půjde do kuchyně, umyje synovi obličej a udělá to něžně.

Když ale za sebou nohou zavřel domovní dveře, dostal jiný nápad. S jedinou myšlenkou v hlavě vyšel s Lawrencem po schodech nahoru ke svému psacímu stolu, aby si zkontroloval svůj zápisník. Nedokázal si vzpomenout na poslední zápis. Devět básniček otištěných v literárních časopisech během patnácti měsíců – jeho zápisník byl znakem jeho serióznosti. Robustní, se sotva patrným šedým linkováním, tmavomodrými pevnými deskami a zeleným hřbetem. Nedovolil by, aby se z něho stal deník podrobně sledující vývoj dítěte, výkyvy jeho nálad nebo násilné úvahy o veřejném dění. To by bylo příliš banální. Jeho psaní mělo vyšší úroveň. Sledovat obtížně srozumitelnou cestu vytříbené myšlenky, která by mohla vést ke šťastnému zúžení, do výbušného bodu, k nenadálému zaostření čistého světla, které nasvítí první verš, jenž bude obsahovat tajný klíč k veršům, jež musejí následovat. Dřív se mu to už přihodilo, ale chtít to, toužit, aby k tomu opět došlo, nic nezaručovalo. Nezbytnou iluzí bylo, že tu nejlepší báseň, jaká byla kdy napsána, má na dosah. Nepomáhalo mít jasnou hlavu. Nic nepomáhalo. Musel jen sedět a čekat. Občas podlehl a zaplnil stránku deníku vlastními slaboduchými úvahami nebo úryvky od jiných autorů. To poslední, po čem toužil. Opsal z Montaigne odstavec o štěstí. Nezajímalo ho štěstí. Předtím úryvek z dopisu Elizabeth Bishopové. Pomáhalo to ve zdání zaneprázdněnosti, ale sám sebe nemohl oklamat. Seamus Heaney kdysi řekl, že spisovatelovou povinností je usednout k psacímu stolu. Kdykoli dítě přes den usnulo, Roland se posadil a čekal. A často také s hlavou položenou na stole usnul.

Zápisník ležel otevřený na místě, kde ho zanechal Browne, napravo od psacího stroje. Aby si ho ofotil, nepotřeboval ho nikam posunovat. Světlo dopadající stahovacím oknem bylo chladné a rovnoměrné. Na levé stránce nahoře bylo popsaných několik řádků: přetvořená léta jeho dospívání, přesměrování jeho života. Vzpomínka, újma, čas. Zcela jistě báseň. Když zápisník zvedl, dítě se po něm vzpínalo. Roland ho odtáhl z jeho dosahu, čímž vyprovokoval nesouhlasné zapištění. Za psacím strojem ležel zaprášený gumový míček. Hru, pro kterou byl určený, nikdy nehrál, ale dřív ho denně mačkal, aby si posílil poraněné zápěstí. Šli do koupelny očistit dítěti obličej a míček omýt. Fungovalo to. Leželi spolu na posteli na zádech, bok po boku. Malý chlapeček, jen něco málo přes třetinu délky svého otce, míček cucal a žvýkal. Zapsaná pasáž nebyla taková, jak si ji Roland pamatoval, protože ji četl policistovýma očima. To ji nezlepšilo.

Když jsem to ukončil, nebránila se. Věděla, čeho se dopustila. Když vražda visela nad celým světem. Ležela pohřbená, ale za bezesných nocí se náhle vymrští z temnoty. Sedí v těsné blízkosti na klavírní stoličce. Parfém, blůzka, rudé nehty. Živá jako vždycky, třebaže ve vlasech má hlínu z hrobu. Ach, ty stupnice! Děsivé přízraky. Nezmizí. Je to jen špatný čas, kdy potřebuji klid. Musí zůstat mrtvá.

Přečetl si to dvakrát. Bylo zvrácené obě ženy obviňovat, ale přesně to udělal: slečna Miriam Cornellová, učitelka klavíru, která se mu připletla do života románovými prostředky přes vzdálenost času i místa; Alissa Bainesová, rozená Eberhardtová, milovaná žena, která ho držela pod krkem odkudkoli, kde zrovna přebývala. Dokud nepotvrdí svou existenci, Roland nebude mít pokoj od Douglase Browneho. S vědomím, že je do jisté míry odpovědný za to, že nasadil policistovi brouka do hlavy, také Roland obviňoval sám sebe. Při druhém čtení ho napadlo, že jeho rukopis se na první pohled liší od rukopisu na pohlednicích i na zanechaném vzkazu. Nebylo to tak zlé. Ale zlé to bylo.

Přetočil se na bok a zadíval se na syna. Byl to objev, který si jen pozvolna přiznával – když se to vzalo kolem a kolem, Lawrence představoval spíš útěchu než povinnost. Gumový míček ztratil své kouzlo a vypadl mu z ručiček, jimiž ho svíral. Ležel na pokrývce a leskl se slinami. Lawrence hleděl přímo do stropu. V šedomodrých očích se zračila třpytivá pozornost. Středověcí malíři zobrazovali zjevení jako světelný paprsek vycházející z mysli. Roland ten paprsek sledoval ke kropenatým stropním kachlíkům, které měly zabránit požáru, a k rozeklané díře, z níž kdysi visel lustr předchozího majitele. Nadějeplné gesto v nízké místnosti tři krát tři a půl metru. Potom to spatřil, přímo nad nimi, dlouhonohého pavouka pochodujícího vzhůru nohama do rohu pokoje. Tolik cílevědomého odhodlání v tak malé hlavičce. Teď se zastavil, zhoupl se na místě na nohách tenkých jako vlas, zakymácel se, jako by slyšel nějakou skrytou melodii. Existoval nějaký odborník, který by dokázal vysvětlit, co přesně pavouk dělá? V blízkosti se nenacházeli žádní predátoři, kteří by ho měli vyvést z míry, žádní jiní pavouci, které by mohl chtít svést nebo zastrašit, nic mu v jeho cestě nebránilo. Přesto ale dál vyčkával, tančil na místě. Ve chvíli, kdy se pavouk vydal dál, Lawrenceova pozornost se přesunula jinam. Otočil svou nadměrnou hlavu a spatřil svého otce. Jeho údy se křečovitě sevřely, propnul nožičky a ohnutými pažemi bušil kolem sebe. Byla to horlivá práce. Byl ale komunikativní, dokonce zvídavý. Když znovu vykopl nožičky, upřel na Rolanda pohled a čekal s náznakem úsměvu plného očekávání. Jaké to bylo? Chtěl být za své výkony obdivovaný. Aby se v sedmi měsících mohl předvádět, musel mít nějakou představu o inteligenci, která se mu podobá, a o tom, jak by ji asi mohl zaujmout, jak žádoucí a příjemné by mohlo být, když si člověk vyslouží obdiv druhých. Nebylo to možné? Ale měl to před očima. Příliš složitá úvaha, aby v ní pokračoval.

Roland zavřel oči a poddal se pomalému vířivému pocitu. Ach, moci tak teď usnout, kdyby dítě spalo také, kdyby mohli zůstat spát spolu tady na posteli, třeba jen pět minut. Jenže tatínkovy zavřené oči Lawrenceovi naznačovaly, že se vesmír smrskl do mrazivé tmy, v níž zůstal posledním žijícím tvorem, podchlazeným a odvrženým na opuštěném břehu. Zhluboka se nadechl a zakvílel, žalostný pronikavý nářek opuštěnosti a zoufalství. Pro bezmocné lidské bytosti neschopné slova spočívá moc z velké části v násilném projevu krajních emocí. Hrubá podoba tyranie. Diktátoři skutečného světa se často přirovnávají k nemluvňatům. Dělila Lawrenceovy radosti a smutky jen ta nejjemnější gáza? Dokonce ani to ne. Měli spolu vzájemně plné ruce práce. Ve chvíli, kdy se Roland probral a vyšel s dítětem v náruči ke schodišti, radost se vrátila. Lawrence se držel tatínkova ušního lalůčku. Když scházeli dolů, nemotorně zkoumal jeho záhyby.

Ještě nebylo ani deset hodin. Den bude dlouhý. Už teď byl dlouhý. Nevýrazné stopy nečistoty z podrážek na nekvalitních edvardovských dlaždičkách v chodbě ho přivedly zpátky k Brownemu. Ano, ano, bylo to zlé. Ale byl to bod, odkud se dalo začít. Eliminovat. Do jedné ruky vzal mop, do kbelíku natočil vodu a špinavou podlahu širokými tahy umyl. Právě tak se čistí většina svinstva, tím, že se rozetře do neviditelnosti. Únava všechno obrací v metaforu. Jeho domácí režim v něm vzbuzoval odpor a vzdor vůči lákadlům světského života za jeho hranicemi. Před čtrnácti dny došlo k jedné výjimce. Do jeho minulosti vtrhly mezinárodní události. Americké bojové letouny zaútočily na lybijský Tripolis, zničily jeho starou základní školu, ale nepodařilo se jim zabít plukovníka Kaddáfího. Při čtení zpráv o projevech Reagana a Thatcherové nebo jejích ministrů se Roland cítil provinile, že nedává dostatečný pozor. Bylo ale načase sklonit hlavu a zůstat věrný úkolům, které si pro sebe stanovil. Méně přemýšlení mělo svou hodnotu. Zdolávat únavu a starat se o nezbytnosti: dítě, dům, nákupy. Čtyři dny neviděl noviny. Kuchyňské rádio, které bývalo celý den ztlumené, občas energicky hovořilo s tichou naléhavostí a snažilo se ho přilákat zpátky. Když kolem něho procházel s kbelíkem a mopem, snažil se je ignorovat. To je pro tebe, mumlalo. Nepokoje v sedmnácti věznicích. Když jsi ještě býval součástí světa, měl jsi starost přesně o tyto záležitosti… Výbuch… rozsah vyšel najevo, když švédské úřady ohlásily radioaktivní… Rychle proběhl kolem. Nezastavuj se, neusínej, nezavírej oči.

Po chodbě začal v kuchyni, kde Lawrence seděl ve své stoličce, jedl a hrál si s oloupaným banánem. Očista dřezu a stolu byla nahrubo dokonána. Odnesl Lawrence nahoru. Pořádek, který nastolil v obou ložnicích, byl kosmetický, ale skluz do chaosu byl zastaven. Svět se zdál být aspoň o trochu přijatelnější. Tady nahoře na schodech ležela nicméně hromada určená do pračky. Alissa nebyla v těchto záležitostech o nic lepší než on. Vlastně – ale ne, dnes na ni nechtěl myslet.

Později Lawrence do dna vypil láhev mléka a usnul a Roland odešel vedle do svého pokoje. Nemyslel na spánek, spíš měl v hlavě pár změn do své básně o nespavosti. „Glamis“. Velice zdrženlivým způsobem – muselo to být zdrženlivé, protože o tématu nevěděl dost – to bylo o Nepokojích. Ve čtyřiaosmdesátém strávil několik dní v Belfastu a v Derry se Simonem, irským kamarádem z Londýna, který čerstvě zbohatl na řetězci posiloven, a taky velkým idealistou. Simonův nápad spočíval v založení několika tenisových škol pro děti napříč sektářským rozdělením společnosti. Roland se měl stát hlavním trenérem. Hledali vhodná místa a místní podporu. Byli nevinní blázni. Sledovali je, nebo se aspoň domnívali, že je sledují. V hospodě v Knockloughrimu jim chlápek na invalidním vozíku – s prostřelenými koleny, domnívali se – poradil, aby „byli opatrní“. Simonův poangličtělý ulsterský přízvuk všude provokoval nezájem. Dětský tenis nikoho příliš nezajímal. Šest nudných hodin je u jednoho silničního zátarasu drželi britští vojáci, kteří nevěřili jejich vysvětlování. Během onoho týdne Roland téměř nespal. Pršelo, byla zima, jídlo bylo mizerné, povlečení v hotelu vlhké, všichni si zapalovali jednu od druhé a vypadali příšerně. Pohyboval se jako ve snách, neustále si připomínal, že jeho strach není paranoia. Ale byl. Nikdo se jich ani nedotkl, nikdo jim ani nevyhrožoval.

Obával se, že jeho báseň je až příliš poplatná Heaneyho „Trestu“. Jak tělo ženy dlouho uchované v močálu vyvolalo obraz jejích irských „proradných sester“, obětí obalených do dehtu za styk s nepřítelem, zatímco básník přihlíží s rozhořčením, ale zároveň jako spoluviník ve svém porozumění. Co mohl člověk zvenčí, Angličan s týdenním nepřesvědčivým angažmá, říct o Nepokojích? Jeho nový nápad byl právě takový – posunout báseň směrem k neznalosti a nespavosti. Vypovědět, jak byl ztracený a vystrašený. Teď ale stál před novým problémem. Na stroji napsaný koncept, který měl před sebou, se ocitl v rukou Browneho. Roland si přečetl titul, v duchu uslyšel detektivův bezvýrazný hlas a název „Glamis zavraždila spánek“ mu náhle připadal odpudivý. Bylo to chabé, nabubřelé, vezlo se to Shakespearovi na zádech. Po dvaceti minutách báseň odložil stranou a zahloubal se nad svým posledním nápadem. Otevřel zápisník. Klavír. Láska, vzpomínky, ublížení. Ale i tady byl detektiv přítomný. Jeho přítomností se soukromí narušilo. Nevinné souznění myšlenky s popsanou stránkou, nápadu s rukou, se přetrhlo. Nebo znečistilo. Vetřelec, nepřátelská bytost ho přiměla přezíravě pohrdat vlastními formulacemi. Byl nucen číst sám sebe cizím zrakem a bojovat s pravděpodobně mylným výkladem. Nesmělost znamenala smrt zápisníku.

Odstrčil ho, vstal a uvědomil si bezprostřední okolnosti a jejich závažnost. Stačilo to k tomu, aby se zase posadil. Přemýšlej důkladně. Je to teprve týden, co odešla. Dost slabosti! Je nepřirozeně přepjatý, když by měl být silný. Jistá básnická autorita prohlásila, že napsat dobrou báseň představuje fyzický výkon. Bylo mu sedmatřicet, měl sílu a výdrž a to, co bylo napsáno, patřilo nadále jen jemu. Básník se přece nenechá odradit policistou. Lokty na stole, bradu podepřenou v dlaních, sám sebe tímto způsobem káral, dokud se neprobudil Lawrence a nezačal křičet. Denní dílo bylo dokonáno.

V brzkém odpoledni, když oblékal dítě na cestu na nákup, mu ptáci hašteřící se ve střešním okapu za domem vnukli nápad. S Lawrencem v podpaží zkontroloval stolní kalendář, který stál u telefonu v chodbě na hromadě telefonních seznamů. Nevšiml si, že už je květen. Jelikož byla sobota, znamenalo to, že je třetího. Celé dopoledne se malý zaprášený dům oteploval. Otevřel okno v přízemí. Jen ať si zloději přijdou, zatímco bude po obchodech. Nenajdou tady nic ke zcizení. Vyklonil se ven. Na cihlové zídce se slunil motýl, paví oko. Obloha, které si už celé dny nevšímal, byla bez mráčku, vzduch sytě voněl posečenou trávou u sousedů. Lawrence nebude potřebovat kabátek.

Když Roland opouštěl dům s dítětem na sportovním kočárku, nebyl úplně bezstarostný. Ale jeho omezený život mu nepřipadal tak důležitý. Existovaly jiné životy, větší starosti. Oddával se cestou uvolněné lhostejnosti; když člověk přijde o ženu, pak se má bez ní obejít, nebo si najít jinou, případně počkat, až se vrátí – moc jiných možností není. Jádro moudrosti spočívá v tom, aby to člověk moc neprožíval. Oni se s Lawrencem nějak protlučou. Zítra půjdou na večeři k dobrým přátelům, kteří bydlí jen deset minut cesty od nich. Dítě usne na pohovce, chráněné řadou polštářů. Daphne byla jeho dávná kamarádka i důvěrnice. Oba s Peterem výborně vařili. Měli tři děti, jedno z nich v Lawrenceově věku. A přijdou i další kamarádi. Budou zvědaví na to, co je nového. Návštěva Douglase Browneho, jeho styl výslechu, mělký hrob v New Forest, malý fotoaparát v jeho kapse, co říkal jeho seržant – ano, to všechno může Roland přetvořit v komedii mravů. Z Browneho se stane Puškvorec. Usmál se pro sebe, pokračoval v cestě k obchodům a v duchu si představoval, jak kamarády pobaví. Budou obdivovat jeho nezdolnost. Pro některé ženy představuje muž, který se sám stará o malé dítě, přitažlivou, až hrdinskou postavu. Mužům bude připadat jako důvěřivý hlupák. Byl ale na sebe aspoň trochu hrdý, na prádlo, které se i teď převaluje v pračce, na čistou podlahu v chodbě, na spokojené, dobře živené dítě. Z pozinkovaného kbelíku, kolem něhož šel předevčírem, nakoupí nějaké květiny. Velký svazek červených tulipánů na kuchyňský stůl. Obchod měl kousek před sebou, byla to spíš trafika než květinářství, a když už tam bude, koupí si noviny. Byl připravený vstoupit do většího, rušného světa. Třeba mu Lawrence dovolí noviny si v parku přečíst.

Nebylo možné si noviny koupit a přehlédnout přitom palcový titulek: „Radioaktivní mrak míří nad Británii“. Z tichého mumlání rádia v kuchyni už zachytil fragmenty příběhu o radioaktivním výbuchu. Zatímco čekal u pokladny, než mu zabalí kytky, dumal nad tím, jak je možné něco vědět, byť jen mlhavě, a zároveň to popírat, odmítat, vyhýbat se tomu, a pak si v okamžiku odhalení užívat luxusu nenadálého úleku.

Vycouval s kočárkem z obchodu a pokračoval ve svých pochůzkách. Normální vzhled ulice měl v sobě zlověstný výraz zpomaleného pohybu. Napadlo ho, že by se mohl zahrabat do země, ale svět by si ho stejně našel. Ne jeho. Lawrence. Dravec z povolání, nelítostný orel ve službách soukolí osudu, slétne a unese dítě z hnízda. Idiotský rodič, ctnostně umývající po ránu nádobí, převlékající povlečení postýlky, nakupující tulipány do kuchyně, se díval stranou. Domníval se, že je imunní, protože vždycky imunní býval. Představoval si, že to jeho láska chrání dítě. Jakmile ale náhle nastane mimořádná situace, stává se z ní tuctová, bezvýznamná věc. Vítejte, děti. Roland neměl žádná zvláštní privilegia. Byl v tom spolu s ostatními a bude muset poslouchat veřejná oznámení, pochybně důvěryhodná ujišťování vůdčích představitelů, kteří budou tradičním způsobem promlouvat k občanům. Co bylo dobré pro politikovu představu mas, nemuselo být dobré pro jednotlivce, obzvlášť ne pro něho. Jenže on byl ta masa. Budou s ním zacházet jako s idiotem, jímž odjakživa byl.

Zastavil se u poštovní schránky. Její starobylý červený nátěr a královské insignie Jiřího V. už byly znamením jiného času, směšné víry v pokračování písemného poštovního styku. Roland uložil květiny do tašky visící na rukojeti kočárku a rozložil noviny, aby si ten titulek přečetl znovu. Působil jako nějaká vážně míněná science-fiction, nezajímavá a apokalyptická. Samozřejmě. Mrak od začátku věděl, kam má namířeno. Aby se sem dostal ze sovětské Ukrajiny, bude muset přeletět nad jinými zeměmi, na kterých tolik nezáleží. Byla to místní záležitost. Děsilo ho, kolik se toho už o celém příběhu dozvěděl. Roztavený, přehřátý jaderný reaktor, výbuch a požár na odlehlém místě jménem Černobyl. Níž na stránce stále doutnala stará podoba normality, vzpoury ve věznicích. Pod novinami Roland částečně viděl, jak Lawrence otáčí ještě téměř plešatou hlavu s chomáčky hebkých vlásků a sleduje každého kolemjdoucího. Titulek nezněl tak znepokojivě jako řádek nad ním vytištěný drobnějším písmem. „Představitelé ministerstva zdravotnictví ujišťují, že veřejnost není nijak ohrožena.“ Přesně tak. Přehrada vydrží. Nemoc se nerozšíří. Prezident není vážně nemocný. Pro demokracie stejně jako pro diktatury byl klid nade vše.

Jeho cynismus představoval dobrou ochranu. Přiměl ho přijmout měřítka, která mu dala pocítit, že není anonymní příslušník masy obyčejných lidí. Jeho dítě přežije. Byl dobře informovaný člověk a věděl, co má dělat. Nejbližší lékárna se nacházela necelých sto metrů daleko. U pultu s výdejem léků na předpis vystál asi desetiminutovou frontu. Lawrence byl neklidný, vrtěl sebou, prohýbal se v zádech proti popruhům kočárku. Jak věděli jen dobře informovaní lidé, štítnou žlázu chrání před radiací draslík. Děti jsou obzvlášť ohrožené. Přátelsky vyhlížející lékárnice se usmála a se stoickým klidem pokrčila rameny, jako by celý den lilo. Všechen draslík vyprodaný. Od včerejšího večera.

„Všichni teď po něm šílí, můj milý.“

Ve dvou dalších lékárnách v okolí mu řekli totéž, i když méně přátelskými výrazy. Jeden postarší chlápek v bílém plášti se podrážděně zeptal: Copak si nevšiml nápisu na dveřích? O kus dál v ulici Roland nakoupil balení šesti jedenapůllitrových lahví vody a pevnou tašku, aby je mohl odnést. Vodní nádrže budou ozářené, vodě z kohoutku se musí vyhýbat. V železářství si koupil krabice s igelitovými ochrannými fóliemi a ruličky izolepy.

V parku, zatímco Lawrence svíral v pěstičce rozmačkaný kousek svého druhého banánu a usnul, Roland proletěl stránky novin a utvořil si mozaiku dojmů. Neviditelný mrak se nacházel ve vzdálenosti sto kilometrů. Britští studenti, kteří přiletěli na Heathrow z Minsku, byli ozáření padesátkrát víc, než je běžné. Minsk ležel tři sta dvacet kilometrů od místa havárie. Polská vláda radila nepít mléko a nejíst mléčné výrobky. Únik radiace jako první zjistili Švédové vzdálení přes jedenáct set kilometrů. Sovětské úřady neposkytly svému obyvatelstvu žádné informace ohledně kontaminovaného jídla nebo nápojů. Tam se přece nic takového nemohlo stát. Jenže se stalo. Únik radiace v souvislosti se silou větru byl držený v tajnosti. Třetí tajemník na ruském velvyslanectví ve Stockholmu byl vyslán, aby se švédských úřadů dotázal, jak se vypořádat s hořícím grafitem. Švédi to nevěděli a odkázali Rusy na Brity. Nic dalšího se veřejnost nedozvěděla. Francie a Německo oznámily, že obyvatelstvu žádné nebezpečí nehrozí. Ale nepijte mléko.

Na prostřední dvoustraně ukazovala podrobně vyobrazená kresba elektrárny, jak se to stalo. Udělalo na něho dojem, že toho v novinách mohou tak rychle tolik vědět. Na jiném místě se zmiňovalo, že odborníci už dávno upozorňovali na nebezpečí spojená s tímto typem reaktoru. Dole na stránce byl přehled britských elektráren postavených na zhruba stejném principu. Hlavní komentář doporučoval, že je načase přejít na větrnou energii. Sloupkař se ptal, co se stalo s Gorbačovovou politikou otevřenosti. Odjakživa to byl podvod. Na stránce s dopisy čtenářů kdosi napsal, že ohledně jaderné energie úřady vždycky lžou, ať je to na Východě, nebo na Západě.

Naproti přes široký vyasfaltovaný chodník protínající park seděla na stejné lavičce, jako byla ta jeho, žena, která si četla trochu lidovější noviny. Roland viděl na titulek. „Kolaps!“ Z celého příběhu se všemi nahromaděnými fakty se mu začal zvedat žaludek. Jako by se přejedl dortu. Radioaktivní nevolnost. Kolem prošly dvě ženy a každá tlačila staromódní, dobře odpružený kočárek. Zaslechl, jak jedna z nich použila slova „mimořádný stav“. Ovládl ho závratný pocit vyplývající ze skutečnosti, že existuje pouze jediné téma. Celá země stála při sobě, sjednocená strachem. Zdravý rozum velel utíkat. Kdyby měl peníze, pronajal by si místo někde v bezpečí. Ale kde? Nebo by si koupil letenku do Států, do Pittsburghu, kde měl kamarády, nebo do Kéraly, kde by mohli s Lawrencem žít lacino. Co by tomu asi řekl inspektor Browne? Rolanda napadlo, že nejvíc ze všeho si potřebuje promluvit s Daphne.

Předpověď počasí na zadní straně jeho novin předpovídala severovýchodní vítr. Další mrak byl na cestě. Jeho první povinností bylo dopravit tašku s balenou vodou domů a začít neprodyšně utěsňovat okna. Musí si dál držet svět od těla. Bylo to dvacet minut chůze. Když Roland vytáhl z kapsy klíč od domovních dveří, Lawrence se probudil. Bezdůvodně se rozvřískal, jak to všechny malé děti dělají. Trik spočíval v tom, že ho člověk musel co nejdřív zvednout do náruče. Uvolnit popruhy, zvednout řvoucí brunátné dítě, přesunout dovnitř kočárek, vodu, květiny a igelitové fólie, to všechno byla nesnesitelná a těžkopádná práce. Byl uvnitř a na podlaze spatřil lícem dolů další pohled od Alissy, její pátý. Tentokrát obsahoval víc slov. Nechal ho ale ležet, kde byl, a odnesl Lawrence a nákup do kuchyně.

2

S rodiči přijeli do Londýna ze severní Afriky v pozdním létě roku 1959. Prý tenkrát panovala vlna veder – pouhých dvaatřicet stupňů a „parno“, to bylo pro Rolanda nové slovo. Choval se přezíravě, pyšný rodák z místa, kde vládlo uprostřed dopoledne oslepující bílé světlo, vedro vás udeřilo do tváře po odrazu od země a cikády oněměly. Mohl o tom vyprávět svým příbuzným. Místo toho si to říkal sám pro sebe. Zdejší ulice nedaleko obydlí jeho nevlastní sestry Susan v Richmondu byly spořádané a budily dojem neměnnosti. Obrovské dlažební kostky a obrubníky, které byly příliš těžké, aby se daly zvednout nebo ukrást. Hladké černé silnice bez trusu a písku. Žádní psi, velbloudi, osli, žádný křik, žádné nepřetržité půlminutové troubení klaksonů, žádné káry navršené melouny nebo fíky ještě na větvích nebo bloky ledu rozpouštějícího se pod pytlovinou. Žádná vůně jídla v ulicích, žádný rušivý šum a rachot, žádný zápach přepáleného oleje a spálené gumy z dílen pod markýzami, kde se dělaly ze starých pneumatik nové. Žádné svolávání muezzinů k modlitbám z vysokých věží minaretů. Povrch čisté silnice se mírně klenul, jako by tam někde ležela ukrytá před zrakem tlustá černá roura. To kvůli tomu, aby mohl z cesty stékat déšť, vysvětlil mu otec, což dávalo smysl. Roland si všiml těžkých železných mříží nad vydlážděnými odvodňovacími stokami. Tolik vynaložené práce kvůli pár metrům obyčejné ulice, a nikdo si toho ani nevšimne. Když se pokusil vysvětlit svou představu černé roury matce Rosalind, nepochopila to. V takových rourách jezdí metro, řekla mu. Vlaky nejezdily až do Richmondu v podzemí. Po viditelné části jeho černé roury se doprava šinula rovnoměrně, bez viditelného úsilí. Nikdo se nesnažil nikoho předjíždět.

Uprostřed odpoledne jejich prvního celého dne po návratu „domů“ se vydal se svým otcem, kapitánem Robertem Bainesem, do anglických obchodů. Byly přeslazeně nasvícené zlatým světlem. Převládala sytě červená a zelená – pověstné autobusy a podivuhodné poštovní schránky, nad nimiž se tyčily vysoké kaštany a platany a trochu níž živé ploty, trávníky, krajnice, plevel v puklinách chodníku. Červená by se nikdy neměla se zelenou kombinovat, řekla jeho matka. Ty dvě neslučitelné barvy se pojily s úzkostí, s napětím v ramenou, které ho nutilo hrbit se za chůze. Pozítří pojede s rodiči na prohlídku do nové školy vzdálené sto deset kilometrů od Londýna. Vyučování začne až za několik dní. Ještě tam nebudou ostatní chlapci. Byl tomu rád, protože z myšlenky na ně se mu stahoval žaludek. Slovo „chlapci“, chlapci jako celek, jim propůjčovalo autoritu, brutální moc. Když je jeho otec označoval za „mládence“, v Rolandových představách se vytáhli, zešlachovitěli a začali být nezodpovědně silní. V městečku vzdáleném deset kilometrů od jeho školy – jeho školy – hodlali s rodiči navštívit obchod s konfekcí, aby mu koupili uniformu. I z této vyhlídky se mu stahoval žaludek. Školní barvy byly žlutá a modrá. Seznam zahrnoval i pracovní overal, holínky, dva různé druhy kravat a dva různé druhy sak. Neřekl svým rodičům, že neví, co by měl s takovým oblečením dělat. Nechtěl nikoho zklamat. Kdo mu mohl říct, k čemu je overal, co znamenají holínky, co je to sportovní blejzr, co znamená „skotský tvíd s koženými záplatami“ a kdy je ten správný čas, aby si něco takového na sebe oblékl, a kdy si to má zase svléknout?

V životě žádné sako nenosil. V zimě někdy v Tripolisu nosil svetřík s copánkovým vzorem, který mu upletla matka. Dva dny předtím, než nasedli do dvouvrtulového letadla, které je přes Maltu a Řím dopravilo do Londýna, mu otec ukázal, jak se váže kravata. V obývacím pokoji pak rodičům několikrát předvedl, že to dokáže. Nebylo to snadné. Roland pochyboval, že si vzpomene, jak si má kravatu správně uvázat, až bude stát se stovkami ostatních chlapců, vysokých mládenců, v jedné řadě před gigantickými zrcadly podobnými těm, která viděl na fotografii z paláce ve Versailles. Bude sám, vysmívaný a v nesnázích.

Šli koupit otci cigarety a uniknout ze dvou malých pokojů, v nichž Susan žila se svým manželem a malou dcerkou. Jeho matka už složila a uklidila polní lehátka a luxovala koberce, na nichž nebyl žádný prach. Malá holčička, které se prořezávaly dvě stoličky současně, nepřestávala plakat. Bylo jen správné, aby se „muži“ klidili z cesty. Šli spolu bok po boku asi čtvrt hodiny. Na křižovatce jejich ulice s hlavní cestou rostly obrovské kaštany, které lemovaly silnici k prvním obchodům. Byl přivyklý vysokým eukalyptům se zaprášenými, suchými a šumícími listy a odlupující se kůrou, stromům, které zřejmě přežívaly na pokraji smrti žízní. Měl rád vysoké palmy tyčící se proti modré obloze. Londýnské stromy ale byly košaté a majestátní jako královna, věčné jako poštovní schránky. Měl ale v sobě hlubší úzkost. Mládenci, overaly a všechno to ostatní proti tomu nic neznamenalo. Jednotlivé listy kaštanů podobně jako linie středomořského obzoru, jako psaní na tabuli v jeho základní škole v Tripolisu v sobě skrývaly tajemství, které si téměř nedokázal přiznat ani sám sobě. Kalil se mu zrak. Před rokem ještě dokázal vidět zřetelněji, když přimhouřil oči. To už nefungovalo. Něco s ním bylo špatně a on se nedokázal přimět k tomu, aby se nad tím zamyslel, aby zvážil, kam to povede. Slepota. Byla to nemoc a selhání. Svým rodičům se nemohl svěřit, protože se děsil toho, že se v něm zklamou. Všichni viděli zřetelně a on ne. To bylo jeho ostudné tajemství. Odnese si svou chorobu s sebou do internátní školy a vypořádá se s ní sám.

Každý kaštan představoval zelený útes, který se nijak nelišil od jiného. Když se k prvnímu z nich přiblížili, začaly se objevovat jeho listy, každý z nich se vesele a přátelsky prostíral do pěti cípů. Kdyby se zastavil, aby si je zblízka prohlédl, jeho tajemství by se mohlo prozradit. Zkoumání listí nepatřilo k věcem, které by jeho otec schvaloval.

Když dorazili k trafice, kapitán koupil, aniž ho o to někdo požádal, spolu s cigaretami i čokoládovou tyčinku pro syna. Léta, která strávil před válkou jako pěšák v kasárnách ve skotském Fort George, nízký plat a neustálý hlad, to všechno v Rolandově otci probouzelo vděk za to, že mohl svému synovi podobné pamlsky dopřát. Uměl být také přísný a nebezpečný při nějaké neposlušnosti. Byla to výbušná směs. Roland se ho bál a miloval ho. Stejně jako Rolandova matka.

Roland byl ještě ve věku, kdy směs čokolády, karamelu, sušenek a drcených ořechů dokázala ovládnout jeho smysly a potlačit vnímání okolí. Než se vzpamatoval, vstupovali už do dalšího obchodu. Pivo pro muže, sherry pro ženy, limonáda pro něho. Později odpoledne budou v televizi vysílat fotbal, zázračně přenášený z glasgowského Ibrox Parku. A zítra estrádu z londýnského Palladia. V Libyi žádná televize nebyla, dokonce se tam ani nemluvilo o tom, že ji nemají. Bezdrátové rozhlasové vysílání z Londýna pro rodiny vojáků v zahraničí se ztrácelo a zase vyplouvalo z neustálého šumu a kvílení vesmírného chaosu. Pro Rolanda a jeho rodiče nebyla televize novinkou. Byl to zázrak. Její sledování znamenalo slavnost. Museli si dát něco k pití.

Otec se synem odcházeli z prodejny s alkoholem s těžkým nákladem v pevných papírových taškách. Do jejich ulice to stále ještě bylo pět minut a právě minuli trafiku, když uslyšeli hlasitou ránu jako ostrý výstřel z pušky ráže .303, kterou Roland tolikrát slyšel na střelnici na Jedenáctém kilometru. To, co Roland spatřil, když se ohlédl, v něm zůstalo na celý zbytek života. Na jeho konci se to projeví ve smrtelných podobách a v šepotu jeho vytrácejícího se vědomí. Muž v bílé helmě, černé bundě a modrých kalhotách letěl nízkým obloukem vzduchem. Jelikož letěl hlavou napřed, vypadalo to jako úmysl, jako odvážný, smělý skutek. Přistál na všechny čtyři a zhroutil se tváří dolů na silnici, přičemž po asfaltu sklouzl s drásavým skřípotem. Po dopadu se od něho odkutálela helma. Střízlivým odhadem proletěl vzduchem asi deset metrů, možná dvanáct. Za ním zůstalo stát malé auto s promáčklým předkem a roztříštěným čelním sklem. Muž mu přeletěl přes střechu. Převrácený vrak motocyklu ležel zohýbaný ve škarpě. V autě křičela žena.

Doprava se zastavila a nad městem se rozhostilo nehybné ticho. Roland se rozběhl přes cestu za otcem. Jako mladý voják v pluku lehké pěchoty se desátník Baines ocitl na pláži nedaleko Dunkerku, kde se stal svědkem mnoha úmrtí, viděl muže roztržené bombami, kteří ještě žili. Věděl, že nemá motocyklistu odtahovat ze silnice. Přiložil ucho k mužovým ústům, aby zkontroloval jeho dech, nahmatal mu pulz v krví slepených vlasech na spáncích. Roland to zblízka pozoroval. Kapitán muže přetočil na bok a roztáhl mu nohy kvůli stabilitě. Sundal si sako, stočil je a zastrčil muži pod hlavu. Přešli k automobilu. To už kolem postával dav lidí. Kapitán Baines nebyl sám – Rolanda napadlo, že kromě těch nejmladších bojovali všichni muži ve válce a vědí, co mají dělat. Přední dveře automobilu byly otevřené a dovnitř se nakláněli tři muži. Panoval všeobecný souhlas, že s ženou by se nemělo hýbat. Byla mladá, s vlnitými blond vlasy a v puntíkované saténové blůzce potřísněné krví. Přes čelo se jí táhla hluboká řezná rána. Už nekřičela, jen pořád dokola opakovala: „Nic nevidím. Nic nevidím.“ Z auta se ozval přidušený mužský hlas. „Neboj se, miláčku. To ti jen do očí stekla krev.“ Ona ale dál vykřikovala stále stejná slova. Roland jako v omámení odvrátil zrak.

Vzápětí dorazily dvě sanitky. Už ztichlá žena seděla na obrubníku s dekou přehozenou přes ramena. Záchranář jí obvazoval poraněnou hlavu. Motocyklista ležel v bezvědomí na nosítkách vedle sanitky. Její útroby byly smetanově bílé, osvětlené žlutými lampami. Uvnitř byly červené deky, dvě oddělené postele a prostor mezi nimi. Vypadalo to tam jako v dětském pokoji. Jeho otec s dvěma dalšími muži šli pomoct s nosítky, ale nebyli potřeba. Když ženu rovněž uložili na nosítka a ona se rozplakala, v davu se ozval šepot plný soucitu. Zabalili ji do deky a odnesli do druhé sanitky. Po celou dobu, jak si nyní Roland všiml, na obou vozech heroicky blikaly modré majáky.

Těch několik minut nahánělo hrůzu. Do svých jedenácti let nic podobného nezažil. Ty chvíle měly nesouvislou snovou povahu. V paměti se slijí do nejasné šmouhy, pořadí vjemů se zpřehází. Možná napřed běželi k autu a až potom k muži ležícímu na zemi, protože nikdo jiný se o něho nepostaral. Byla zde mezera, jako ve spánku, během níž přijely záchranky. Sirény musely kvílet, ale on je neslyšel. Byl tam policejní vůz, ale on ho neviděl přijíždět. Na obrubníku možná seděla zabalená do deky žena, která omdlela v davu. Žena v autě v něm možná zůstala, než jí záchranář zastavil krvácení. Žluté osvětlení v útrobách sanitky mohl způsobit odraz slunečního světla. Není snadné vydolovat z paměti větší podrobnosti, mezi něž patřil list kaštanu. Muž letící vzduchem – to bylo nesporné. Stejně jako způsob, jakým přistál na zemi a prudce po ní sklouzl obličejem, přičemž se bílá helma odkutálela na travnatou krajnici. Ze všeho nejvíc ale v Rolandovi utkvělo – a navždy ho změnilo – to, co se stalo, když se zadní dveře s bouchnutím zavřely a sanitky vyjely do znehybnělého provozu. Rozplakal se. Poodešel stranou, aby to jeho otec neviděl. Rolandovi bylo muže i ženy líto, ale o to nešlo. Své slzy proléval z radosti, z náhlého hřejivého porozumění, které tehdy ještě nedokázal nijak definovat: z toho, jak jsou lidé milující a dobří, jak laskavý je svět, v němž jsou záchranky, které rychle bůhvíodkud přijedou, kdykoli se objeví nějaké trápení a bolest. Jsou stále po ruce, celý systém, těsně pod povrchem každodenního života, v ostražitém vyčkávání připravené s veškerými svými znalostmi a schopnostmi přijít na pomoc, pevně začleněné do širší sítě přátelské služby, kterou teprve jednou bude muset objevit. Když se tehdy sanitky s houkajícími sirénami vzdalovaly, připadalo mu, že všechno funguje a je to dobré, láskyplné a spravedlivé. Nechápal, že se chystá navždy opustit domov, že dalších sedm let, tři čtvrtiny svého dosavadního života, stráví ve škole a domů se už napořád bude vracet pouze jako návštěvník. A že po škole přijde dospělost. Cítil ale, že se nachází na počátku nového života, a nyní pochopil, že svět je soucitný a poctivý. Vezme ho do své náruče laskavě a spravedlivě a nic zlého, opravdu zlého, se nemůže stát ani jemu, ani nikomu jinému, nebo přinejmenším ne na delší dobu.

Dav se rozcházel, všichni se vraceli do všedního života. Nyní si Roland povšiml tří policistů postávajících u služebního auta. Kapitán Baines měl paži od špiček prstů až po loket celou od zaschlé krve, která už získala rezavou barvu. Když se s Rolandem vydali ke krajnici pro zmuchlané sako, sroloval si rukávy. Šedivá hedvábná podšívka byla od krve. Tašky odnesli zpátky přes silnici a na chvíli se zastavili, aby si sako oblékl. Vysvětlil, že musel krev zatajit před policií. Nechtěl, aby ho předvolali k soudu jako svědka. S Rolandovou matkou měli příští týden odletět zpátky domů. Ta připomínka, že tentokrát už nebude cestovat s nimi, znamenala konec Rolandova chvilkového osvícení. Jeho místo zaplnily všechny staré úzkosti. Do bytu jeho sestry se vraceli mlčky. Později se k nim připojil i její manžel Keith, trombonista v armádním orchestru. Když dítě konečně usnulo, pili pivo, sherry a limonádu a za staženými závěsy sledovali v televizi fotbal.

Za dva dny nasedl Roland s rodiči na nádraží v Liverpool Street na vlak do Ipswiche. Před ospalou viktoriánskou stanicí čekali podle instrukcí z dopisu od ředitelovy sekretářky na autobus 202. Přijel po pětačtyřiceti minutách, prázdný jednopatrový vůz v exotických vínově rudých a smetanových barvách. Usadili se nahoře, aby kapitán mohl kouřit. Roland seděl u okna, které bylo kvůli vedru otevřené. Jeli po dlouhé rovné silnici kolem stísněných řadových domků z tmavočervených cihel. U loděnice odbočili na úzkou cestu, která vedla podél příbřeží. Znenadání se jim otevřel výhled na řeku Orwell, která za přílivu vypadala čistě a modře. Byl k rodičům otočený zády, a tak přimhouřil oči v naději, že uvidí zřetelněji. Na opačném břehu stála dál proti proudu elektrárna. Opuštěná silnice se vinula mezi mokřady s blátivými tůňkami, z nichž v letním horku stoupala vůně soli a nasládlého rozkladu, která plnila autobus. Na druhém břehu řeky se teď prostíraly lesy a louky. Uviděl loď s vysokými stěžni a plachtami v barvě krve na kapitánově rukávu. Roland chtěl loď ukázat matce, ale otočila se příliš pozdě a už ji nestihla zahlédnout. Byla to nová krajina a Rolanda okouzlila. Když autobus šplhal kolem starobylé věže na kopec a řeka se jim ztratila z dohledu, na několik minut zapomněl na účel jejich cesty.

Nahoru přišel průvodčí a s místním zpěvavým přízvukem jim sdělil, že příští zastávka bude jejich. Vystoupili do chladivého hlubokého stínu košatého stromu. Rostl kousek od silnice a pod ním stála dřevěná lavička. Kaštan to nebyl, ale Rolandovi to připomnělo jeho tajemství a na potěšení z cesty autobusem zapomněl. Otec vytáhl z kapsy saka dopis od sekretářky, aby si přečetl její pokyny. Prošli otevřenou litinovou bránou kolem vrátnice a pokračovali po příjezdové cestě. Nikdo nemluvil. Roland se chytil matčiny ruky. Stiskla mu ji. Zdálo se mu, že je zneklidněná, a snažil se přijít na něco zajímavého a laskavého, co by mohl říct. Jenže to jediné, na co myslel a o čem mluvit nemohl, bylo to, co ho čeká na místě, které se zatím skrývalo za stromy. Na nadcházející odloučení. Bylo jeho povinností ji ještě pár okamžiků před ním chránit. Minuli normanský kostel a na svažující se cestě uviděli před sebou nízkou budovu se zašlou růžovou omítkou, z níž se ozývalo chrochtání a linul se zápach prasat. Cesta zde opět zamířila vzhůru a na hřebeni se před nimi ve vzdálenosti tří set metrů otevřel za rozlehlým trávníkem pohled na majestátní budovu z šedého kamene, se sloupovím, oblými křídly a vysokými komíny. Berners Hall je skvělým příkladem, dočte se jednoho dne Roland, anglické palladiánské architektury. O kus dál, skryté za vzrostlými duby, stály stáje a vodárenská věž.

Zastavili se a rozhlíželi se kolem sebe. Kapitán ukázal na hlavní budovu a zcela zbytečně prohlásil: „Tak tady to je.“

Věděli, co tím má na mysli. Nebo spíš to přesně věděla Rosalind Bainesová, zatímco její syn to chápal jen v mlhavých obrysech.

O Libyi vědělo v Británii jen málo lidí. Ještě míň jich vědělo o tamním britském vojenském kontingentu, pozůstatku rozsáhlého, drtivého vojenského tažení během druhé světové války. Pro mezinárodní politiku byla Libye odlehlým místem. Rodina Bainesových prožila šest šťastných let na obskurním okraji historie. Co se týkalo Rolanda, byl to dobrý život. Nacházela se zde pláž známá pod jménem Piccolo Capri, kde se odpoledne po škole a po práci scházely celé rodiny. Na jednom konci důstojníci, nižší šarže o kus dál. Mezi nejlepší přátele kapitána Bainese patřili muži, jako byl on sám, kteří bojovali ve válce a stoupali po hodnostním žebříčku. Důstojníci ze Sandhurstu a jejich rodiny náleželi do jiného světa. Všichni Rolandovi kamarádi byli dětmi kapitánových přátel a kamarádky Rosalind jejich manželkami. Život se odvíjel v následujících kulisách: tato pláž, Rolandova základní škola v kasárnách Báb al-Azízíja v jižní části města – terč, který jednoho dne obrátí v trosky Američané; YMCA, kde v centru Tripolisu pracovala Rosalind; opravárenská dílna pro tanky a lehká obrněná vozidla na základně Gurdži, kde pracoval kapitán; britský armádní obchod Naafi, kam chodili nakupovat. Na rozdíl od většiny rodin nakupovali zeleninu a maso rovněž na tripolském tržišti. Rosalind se stýskalo po domově, neustále něco pletla pro novorozence, které nikdy jako novorozence nepoznala, po většinu týdnů balila dárky k narozeninám, denně psala dopisy příbuzným, které většinou končily slovy: „Už musím končit, abych to stihla podat na poštu.“

Nebyly zde žádné střední školy, a když Roland dovršil jedenáct let, musel se vrátit do Anglie. Kapitán Baines se domníval, že jeho syn má holčičím způsobem příliš blízko ke své matce. Pomáhal jí s domácími pracemi, a když byl kapitán na manévrech, spával s ní v posteli, neustále se jí držel za ruku, dokonce ještě v devíti letech. Kdyby o tom mohla rozhodovat, její volbou by byl návrat domů do Anglie k normálnímu životu a do místní školy pro jejího syna. Armáda snižovala počty a nabízela odchod do předčasného důchodu za dobrých podmínek. Ale jeho otec, jak byl zároveň velkorysý a přísný, laskavý a despotický, byl ohledně takové změny obezřetný už dávno předtím, než sesumíroval své argumenty proti návratu. Měl i jiné pohnutky k tomu, aby se Rolanda zbavil. O dvě desetiletí později jednou u piva (penzionovaný) major Baines řekl svému synovi, že děti vždycky v manželství překážejí. Najít Rolandovi státní internátní školu v Anglii bylo dobré „pro všechny zúčastněné“.

Rosalind Bainesová, rozená Morleyová, manželka armádního důstojníka, dítě své doby, se nerozčilovala a necítila vztek nad svou bezmocí, ani nežehrala na osud. Ona i Robert ukončili školní docházku ve čtrnácti. On nastoupil jako poslíček v řeznictví v Glasgow, ona pracovala jako služka v jedné středostavovské rodině nedaleko Farnhamu. Čistý a uklizený dům zůstal její vášní po celý život. Robert s Rosalind chtěli svému synovi dopřát vzdělání, které jim bylo odepřeno. Takový příběh sama sobě namlouvala. To, že by mohl docházet do prezenční školy a zůstat s ní, byla myšlenka, kterou si musela svědomitě zakazovat. Byla to malá, nervózní žena, bojácná a úzkostlivá, a všichni se shodli, že také velice pohledná. Bylo snadné nahnat jí strach, bála se Roberta, když se opil, což se dělo na denním pořádku. Nejlépe se cítila a byla nejvíc uvolněná při dlouhém důvěrném rozhovoru s někým ze svých blízkých přátel. To potom vyprávěla příhody a smála se tlumeným a odlehčeným smíchem, který kapitán Baines slýchal jen zřídka.

Jedním z jejích nejbližších přátel byl Roland. O prázdninách, když se spolu věnovali domácím pracím, mu vyprávěla o svém dětství ve vesnici Ash nedaleko posádkového města Aldershot. Se svými sourozenci si byli zvyklí čistit zuby větvičkami. První zubní kartáček jí daroval její zaměstnavatel. Jako většina lidí v její generaci přišla o všechny zuby krátce po dvacátém roce života. V kreslených vtipech v novinách se lidé v posteli často zobrazovali s umělých chrupem ve skleničce s vodou na nočním stolku. Byla nejstarší z pěti dětí a většinu dětství strávila hlídáním svých sester a bratrů. Nejblíž měla k sestře Joy, která dodnes žila nedaleko Ashe. Kde byla jejich matka, když se Rosalind starala o děti? Na takovou otázku odpovídala stále stejně, byl to pohled dítěte, který v dospělosti nijak nepřehodnotila: tvoje babička jezdila autobusem do Aldershotu a strávila den prohlížením výloh. Matka Rosalind ostře odmítala jakákoli líčidla. V pubertě se Rosalind ve vzácných večerech volna scházela se svou kamarádkou Sybil a společně se schovávaly na svém tajném místě, v propustku pod silnicí na okraji vesnice, kde si zkoušely rtěnku a pudr. Rolandovi se jednou svěřila, že ve svých dvaceti letech, kdy už byla vdaná za svého prvního manžela Jacka a očekávala první dítě – Henryho –, byla přesvědčená, že miminko porodí zadkem. Vysvětlila jí to až porodní bába. Roland se tomu smál společně s matkou. Sám nevěděl, odkud přicházejí děti na svět, ale tušil, že by nebylo správné se ptát.

Válka vypukla pro Rosalind v nečekanou chvíli. Pracovala jako závoznice se starým řidičem náklaďáku jménem Pop. Rozváželi zboží v okolí Aldershotu. Na silnici dopadla bomba a výbuch srazil jejich auto do příkopu. Ani jednomu z nich se nic nestalo. S Popem dál pracovala i po válce. Jack Tate ve válce padl a ona zůstala sama s dvěma dětmi. Henry bydlel u babičky z otcovy strany. Susan byla v londýnském útulku pro dcery padlých vojáků. Během války měly ženy spoustu pracovních příležitostí. V roce 1945 při jedné pravidelné dodávce do armádního skladiště na předměstí Aldershotu si na strážnici všimla pohledného seržanta. Měl skotský přízvuk, vzpřímenou postavu a pečlivě zastřižený knírek. Po mnoha dalších setkáních ji pozval na taneční zábavu. Bála se ho a několikrát odmítla, než nakonec souhlasila. Vzali se v lednu o dva roky později. Za rok potom se narodil Roland.

O svém prvním manželovi vždycky mluvila tichým hlasem. Aniž mu to musel někdo říkat, Roland pochopil, že jde o muže, o kterém se nemá zmiňovat před svým otcem. Jeho jméno znělo hrdinsky: Jack Tate. Zemřel po poranění břicha, které utrpěl v Holandsku čtyři měsíce po vylodění v Normandii. Před válkou byl tulák. Kdykoli byl pryč, Rosalind s dvěma dětmi žila „z farní pomoci“, což znamenalo, že byly nesmírně chudí. Občas přivedl vesnický strážník Jacka Tatea zpátky. Kde byl? Na Rolandovu otázku odpovídala Rosalind vždycky stejnými slovy – spal v křoví.

Rolandův nevlastní bratr a sestra, Henry a Susan, byly vzdálené, romantické postavy, dospělí jedinci, kteří se samostatně protloukali Anglií, měli zaměstnání, manželství a děti. Henry hrál ve volném čase na kytaru a zpíval s kapelou. Susan s nimi až do Rolandových šesti let bydlela. Pokládal ji za krásnou a miloval ji. Jenže to byly děti Jacka Tatea a kolem jejich osob panoval jakýsi zákaz, kvůli němuž o nich nevěděl nic určitého. Proč je v roce 1941 poslali bydlet k přísné a chladné babičce, Jackově matce, dávno předtím, než jejich otec zemřel? Henry tam zůstal přes celé dospívání až do nástupu na vojnu. Susan později poslali do té nevlídné instituce v Londýně, která byla založena v devatenáctém století jako učiliště pro dívky, z nichž se měly stát služky. Onemocněla tam hnisavým zánětem v krku a posléze se vrátila domů.

Proč Susan a Henry nevyrůstali se svou matkou? Takové otázky si nekladl dokonce ani v duchu. Patřily k základním složkám mlhy, která se vznášela nad rodinnými záležitostmi. Tato mlha byla všeobecně přijímaným rysem života. Během poloviny svého dětství v Libyi ho nikdy nepobídli, aby své sestře a bratrovi někdy napsal. Oni mu také nepsali. Zaslechl, že manželství Susan s muzikantem Keithem se rozpadá – to byla sama o sobě dost mlhavá představa. Měla na nějakou dobu přiletět do Tripolisu. Den předtím, než ji měli jet vyzvednout na Idrisovo letiště spravované RAF, si Rosalind vzala Rolanda stranou a přísně k němu promluvila. Všechno opakovala dvakrát, jako kdyby se dopustil něčeho špatného. Nikdy – nikdy – nikomu neřekne, že on a jeho sestra mají různé tatínky. Rozumí tomu? Přikyvoval, ale nechápal vůbec nic. Ta vážná dospělácká záležitost patřila do rodinné mlhy. Nemluvit o ní mu připadalo správné a rozumné.

Na začátku, když Roland se svou matkou poprvé přiletěli za kapitánem do Tripolisu, bydleli v dvoupokojovém bytě s malým balkonem ve třetím poschodí. Nedaleko se nacházel královský palác. Horko, cizokrajná kultura v centru Tripolisu a každodenní výlety na pláž byly vzrušující. Jenže v rodině bylo cosi v nepořádku a záhy bylo cosi v nepořádku i se sedmiletým Rolandem. Zlé sny se spoustou křiku, pokusy vyskočit ve spánku z okna pokoje. Občas ho zvečera nechávali rodiče v bytě samotného. Sedával v křesle s koleny přitaženými k hrudi, v hrůze naslouchal všem zvukům a čekal na jejich návrat.

Potom býval ve vedlejším bytě, kde trávil odpoledne u laskavé paní – byla částečně italského původu – a s její dcerou June, holčičkou v jeho věku, která se stala jeho nejlepší kamarádkou. Matka June byla terapeutka a musela být tou, kdo navrhl praktické řešení. Bainesovi se přestěhovali do bílého přízemního domku na farmě na západním okraji Tripolisu. Rostly zde buráky, granátová jablka, olivy a vinná réva. Kdyby vyskočil z okna svého pokoje, spadl by sotva půl metru. Dárek v podobě štěňátka Jumba byl možná taky terapeutčin nápad. June se s matkou vrátila do Itálie a Roland byl nějakou dobu sklíčený. Farma ho ale vrátila do života. Kilometr a půl daleko, kde končily olivové háje a začínala křovinatá poušť, se nacházela vojenská základna Gurdži, kde pracoval kapitán. Roland tam někdy chodíval sám za kamarádem ze školy po úzké písčité pěšince obklopené vysokými živými ploty z kaktusů.

Jinou součástí mlhy halící rodinné záležitosti byl matčin smutek. Považoval ho za danou věc. Skrýval se v jejím tlumeném hlase, v její nervozitě, ve způsobu, jakým náhle ustala v práci a zahleděla se nepřítomně do dálky, ponořená do denního snění nebo vzpomínek. Byl přítomný i v jejích náhlých výbuších zloby vůči němu. Usmiřovala se pokaždé laskavými slovy. Její smutek ji s ním sbližoval. Vždy po třech či čtyřech měsících odjížděl kapitán Baines na pár týdnů se svou jednotkou na manévry do pouště. Podle plánu měli být připraveni na den, kdy Egypťané zaútočí s podporou Rusů na Libyi z východu. Tanky Centurion, jimž kapitánova dílna poskytovala pravidelnou údržbu, potřebovaly procvičovat své obranné kroky. Roland, který o těchto válečných přípravách něco věděl, chodil v noci za matkou do postele nejen kvůli tomu, aby se mu dostalo útěchy, ale taky aby ji svou přítomností poskytoval. Měl o ni starost, třebaže ji sám potřeboval.

Table of Contents

Část první

1

2