Alexander Stainforth

Před soumrakem

Praha 2018

Alexander Stainforth: Před soumrakem

První vydání

Copyright © 2018 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps,

Rybná 716/24, 110 00 Praha 1 – Staré Město

www.stainforth.cz v roce 2018 jako svou 12. publikaci

Redaktorka: Martina Suková, 2018

Obálka: Karri Klawiter, 2015

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88179-11-5 (ePub)

ISBN 978-80-88179-12-2 (MobiPocket)

 V PŘEDCHOZÍ ČÁSTI

V patnácti letech Rachel Adamsová unikla ze spárů sériového vraha. Traumatický zážitek ji poznamenal natolik, že se v dospělosti rozhodla obětovat soukromý život a soustředit se jen na kariéru novinářky ve Washingtonu. Ta se však nevyvíjí očekávaným směrem, a tak využije pracovní nabídky svého přítele ze studií Charlieho Parkera a odjíždí do kanadského Edmontonu, kde si konečně přiznává, co k Charliemu cítí. Krátce poté jí však někdo začne usilovat o život. Někdo, kdo ji velmi dobře zná a neštítí se použít jakékoli prostředky k tomu, aby si ji podrobil. Kolo zběsilých událostí se roztáčí a Rachel si musí vybrat, komu uvěří: agentce Hillové z FBI, která Charlieho označila jako podezřelého, nebo Johnu Scottovi, přízraku s rudýma očima, jenž už jí kdysi zachránil život?

Když Charlie zmizí, Rachel se ho vydává hledat do rodné Kalifornie, kde musí čelit nejobávanějšímu muži svého života – Masonu Davisovi. Muži, který se vrátil na tento svět z podsvětí s odhodláním dokončit to, co před lety začal. Muži, který posedl Charlieho duši a udělal z něho několikanásobného vraha.

Společně s Johnem Scottem se Rachel snaží Charlieho zachránit. Souboj o jeho duši je však příliš vyčerpávající a Charlie umírá. Poté je však vyslán zpět na náš svět jako lovec zběsilých duší.

Problémem ovšem zůstává, že Rachel nesmí vědět o existenci přízraků – lovců. Pokud by jí Charlie nevymazal paměť, a tím nezničil veškerou jejich minulost, musela by zemřít.

Charlie tak nemá na vybranou, ale ve chvíli, kdy se Rachel propadne do temnoty, začíná zcela jiný příběh, než očekávala…

Kapitola 1.

Současnost

Rachel Adamsová popadla do ruky mobil a rozhlédla se po kuchyni. Hledala klíčky od svého SUV. Určitě je zase nechala na pultu u ledničky, kam vždycky zamířila hladová po příchodu z práce. Samozřejmě, ležely vedle prázdné skleničky od burákového másla.

Jakmile se ocitla před domem, poznala, že není sama. Opět ji pozorovala. Stála na konci příjezdové cesty a nespouštěla z ní oči.

Ráda by té ženě dala rázným gestem najevo, že o ní ví, jenomže to udělat nesměla. Chtěla ji přimět uvěřit, že si jí nevšimla, a pokračovat podle plánu.

Ve zpětném zrcátku zaregistrovala, že agentka Hillová nezklamala. Pronásledovala ji. A Rachel byla odhodlaná tuhle hru na kočku a myš vyhrát. Za ten šílený rok si jich užila dost. Chápala, o co Hillové jde – kdyby byla na jejím místě, možná by byla stejně urputná. Jenže teď, když ji federálové konečně nechali na pokoji, už s Hillovou nemusela jednat v rukavičkách. Přednedávnem totiž ukončila službu u FBI a vedla pátrání po vrahovi kolegů na vlastní pěst.

Jakmile odbočila k Monterey, začal jí vyzvánět mobil.

„Musíte vydržet, Georgi,“ řekla a zaslechla, jak muž netrpělivě zafuněl.

„Říkal jsem vám, abyste byla přesná. Mají oči všude.“ Zněl naštvaně, ale Rachel jeho tón nechával kupodivu klidnou.

„O tom vím víc, než vůbec tušíte.“ Nečekala na odpověď a zavěsila.

Tak pojď, pojď, říkala si Rachel v duchu a v zrcátku si hlídala vůz Hillové. Na rovném a přehledném úseku zpomalila. Potřebovala ji zmást, nechat ji přiblížit se na naprosté maximum. A pak bude jen stačit skvěle zvládnout ostré zatáčky, ostatně je v uplynulých týdnech dost trénovala. Jestli se za nimi Hillové dokáže ztratit na patnáct sekund, má vyhráno. Odbočí na zarostlou cestu a bude mít volný prostor. Sice si trochu zajede, ale George se kvůli další čtvrt hodině nezblázní.

Sevřela volant a pořádně šlápla na plyn. Už se nadechovala k utkání s první zatáčkou, když před sebou zahlédla šerifův vůz a samotného zástupce zákona Kurtise Frosta, který rukou signalizoval, aby zajela ke krajnici.

„Do prdele,“ zavrčela Rachel. Začala brzdit a dopřála si přitom ještě několik nadávek. Odstavila auto, stáhla okénko a čekala, až k ní šerif dojde. Mezitím kolem nich projela agentka Hillová – zpomalila, aby zhodnotila situaci, a hned zase pokračovala v jízdě.

„Rachel, dala ses na závody?“ Šerif se usmál, opřel se rukama o rám okna a podíval se jí zpříma do očí.

„Když mě pronásleduje šílená bývalá agentka FBI, co mi asi tak zbývá. Mám ji nechat, aby mě vytlačila ze silnice?“

„Nechceš ji už konečně nahlásit?“

Rachel si vzdychla. Od doby, co se probudila v domě svých rodičů v Lake Louise, prožívala naprosté peklo. A s ní i celé městečko – federálové ho obrátili vzhůru nohama, aby se dozvěděli, proč si žádný z jejich agentů nepamatuje, co se tu odehrálo. Podle nich byla klíčem k odpovědím Rachel. Poté, co se dozvěděli o její amnézii, opakovaně ji podrobovali mnoha výslechům a vyšetřením, zda ztrátu paměti jen nepředstírá. Dokonce podstoupila i test na detektoru lži, několikrát. Až všem konečně po půl roce došlo, že si skutečně nevzpomíná na nic od chvíle, kdy opustila střední školu.

„A k čemu by to bylo?“ Rachel pokrčila rameny. Měla strašnou chuť na cigaretu, svou novou neřest, kterou vyměnila za whisky. Natáhla se k přihrádce spolujezdce, ale pak si to rozmyslela. Slíbila si, že kouření zkusí aspoň omezit, když už se jí nedaří přestat úplně.

„Dostala by soudní příkaz držet se od tebe co nejdál.“

„Jen cár papíru, co by ji nezastavil. A jak vlastně víme, že s federálama pořád nespolupracuje, že to není jen nějaká jejich taktika, jak ze mě dostat to, na co si opravdu nevzpomínám?“

„Začíná to zavánět konspirační teorií.“ Kurtis se pousmál, ale pokračoval vážným tónem. „Buď opatrná, v téhle rychlosti by ses tady mohla zabít.“

Rachel přikývla a střetla se s Kurtisem očima. Nemohla si nevšimnout, jak hrozně je unavený. A vsadila by se, že má pořád ještě noční můry po tom všem, co si před pár lety musel prožít. Když jeho žena za podivných okolností spáchala sebevraždu, skončil ve funkci zástupce šerifa a opustil město. Do služby se vrátil až v době, kdy FBI už několik týdnů vyšetřovala Rachel, tentokrát ovšem jako šerif.

„Kdyby sis někdy chtěl promluvit, jsem dobrá vrba,“ usmála se a doufala, že Kurtisovi aspoň trochu zlepší náladu.

„Beru tě za slovo. A teď už jeď.“ Odstoupil od auta, nasadil si sluneční brýle a sledoval ji, dokud nezmizela za další zatáčkou.

Rachel byla na dalším kusu cesty obezřetná. Tušila, že na ni Hillová bude někde čekat, ta se jen tak snadno nevzdá. Rozhodla se tedy pokračovat podle plánu, zamířila na odbočku a projela mezi kopci terénem, který dával jejímu SUV pěkně zabrat. Asi v polovině už byla naštvaná sama na sebe, měla zvolit lepší únikovou trasu. Pokud se auto rozbije, potrvá pěkně dlouho, než sem někoho dostane. Jak začala po písčité a kamenité cestě stoupat zpátky k hlavní silnici, mrkla na mobil a zjistila, že je zcela bez signálu.

A pak, těsně u výjezdu z úzké cesty, spatřila vůz, o jehož kufr se opírala Hillová ve svém nažehleném kalhotovém kostýmu a sebevědomě ji očekávala.

„Do prdele,“ ulevila si Rachel dnes už podruhé. Věděla, že nemá smysl hledat jinou alternativu – tady se nikde neotočí a couvat by byla vážně sebevražda.

Provokativně dupla na brzdu až těsně před Hillovou. Obě se chvíli měřily pohledem, až Rachel nakonec vypnula motor a vystoupila z vozu.

„Co zase chcete?!“ houkla.

Hillová se ledově usmála a mlčky se ještě několik sekund zabodávala očima do Rachel.

„Pořád to samé. Pravdu.“

„Tak si ji, zatraceně, hledejte u někoho, kdo ji zná!“ Rachel zaťala ruce v pěst. Už toho jejího stíhání měla plné zuby. Možná má Kurtis pravdu – asi by měla podat oznámení, aby měla v ruce aspoň nějaký důkaz, že ji Hillová obtěžovala, kdyby se zkrátka a dobře neudržela a tu mrchu už něčím praštila.

„Nejsem tady jako federální agent.“

„A z toho si mám sednout na zadek?“

Hillová se ušklíbla, zaclonila si rukou oči a popošla k Rachel. „Co se to s vámi, sakra, stalo? Dřív jste byla něžná jako květinka.“

„Nevzpomínám si, jaká jsem byla dřív.“

„Kecy. Proč ho kryjete?“

„A koho, Hillová?“

„Charlieho Parkera. Hrajete si se mnou od samého počátku vyšetřování. Řekla jsem vám několikrát, co ten váš přítel udělal, a…“

„A já vám zase už několikrát řekla, že se na nic z toho nepamatuju. Neznám žádného Charlieho Parkera, nevím, jak jsem se tady ocitla a proč všichni vaši agenti v Edmontonu zemřeli.“ Rachel se snažila zachovat si chladnou hlavu. Musí mluvit klidně, nevzrušeně. Už tak se nechala Hillovou pořádně vyprovokovat, a ona na to celou dobu čeká. Dusí ji, šlape jí po krku a doufá, že ji vytočí natolik, až se Rachel sama prozradí.

„Víte, jaké největší chyby se dopouštíte?“ nadhodila po chvilce ticha Hillová. „Kolem vás zemřelo mnoho lidí. Vy sama proděláváte dost rozsáhlou amnézii… A přesto, až na těch pár emočních výbuchů, jste dokonale vyrovnaná. Nehroutíte se, nenavštěvujete psychiatra, pracujete jako redaktorka v magazínu o záhadách. Je těžké uvěřit někomu, kdo se chová tak jako vy.“

Rachel pokývala hlavou. „Víte, co byste měla udělat, Hillová? Najít si chlapa, aby vám ty blbosti vyšukal z hlavy. A teď, když dovolíte, pohněte zadkem a uvolněte mi cestu.“ Vrátila se zpátky do vozu a čekala, až se Hillová konečně rozhoupe.

„Mě se jen tak nezbavíte,“ prohlásila bývalá agentka se škodolibým úsměvem, posadila se za volant a vyrazila z místa takovou rychlostí, až se za ní zvedl obrovský oblak jemného písku.

Rachel zanadávala, vytáhla okénko a když projela písečnou clonou, pustila si klimatizaci.

Na pobřeží dorazila bezmála se čtyřicetiminutovým zpožděním. Doufala, že George H., jak se podepisoval v e-mailech, nepropadl panice a nezmizel.

Zaparkovala na vyasfaltovaném plácku před domem a sešla po dlážděné cestě k pláži, aby se dle domluvy dostala k zadnímu vchodu.

Už byla skoro u cíle, když George vztekle rozrazil dveře. „Kde, zatraceně, jste?!“

Rachel se zhluboka nadechla. Měla by být opatrná, prověřit si raději třikrát všechno, co se tu dozví. Asi čtyřicetiletý muž, značně při těle, vypadal dost vystresovaně. Pleš se mu leskla potem, ostatně jako celý obličej rozpálený do ruda. Barevná košile by mohla být o dvě čísla větší, kraťasy zažily už také nějaký ten den v terénu. A od jeho přerostlých nehtů v sandálech raději rychle odvrátila zrak.

„Dělala jsem, co jsem mohla. Máte to pro mě?“ Nemínila se s ním začít dohadovat, už tak ztratili dost času.

„Jo,“ zavrčel George H. a pokynul hlavou, aby ho následovala dovnitř. Rachel v kapse kalhot nahmatala pepřový sprej. Nechtěla nic ponechat náhodě, se svým informátorem totiž zatím komunikovala jen přes internet, kde používal různé e-mailové adresy, aby zmátl všechny tajné vládní agentury, které ho údajně sledovaly.

Když na něj na darknetu narazila poprvé, nevěnovala mu příliš pozornosti. Působil jako všichni ostatní schizofrenici, myslela si, že zase šlápla vedle. Opak byl ovšem pravdou. Zaujal ji, když poprvé zmínil bytosti s ohnivýma očima. V tu chvíli věděla, že našla zdroj, který potřebovala. Díky svému zaměstnavateli a kolegovi, zkušenému ajťákovi, si mohla být téměř stoprocentně jistá, že se jí nikdo nemůže nabourat do počítače a číst zprávy, přesto byla od toho okamžiku opatrnější a po třech týdnech komunikace George konečně přemluvila k osobnímu setkání.

Na jednu stranu tedy byla zvědavá, jaké informace jí poskytne, zároveň si ale uvědomovala, že se může během vteřiny proměnit v psychopata a vrhnout se na ni se sekáčkem na led nebo s něčím ještě horším.

„Proč je tam taková tma?“ zeptala se, když na prahu nahlédla do domu.

„V šeru nemají šanci. A nechtěl jsem na sebe zbytečně připoutat pozornost. Nevidíte na pláži toho drona?“

Rachel se ohlédla a skutečně spatřila, jak se kousek nad pobřežím vznáší malý dron. O pár metrů dál ale také viděla muže a malého chlapce s dálkovým ovládáním, nejspíš otce se synem na procházce.

Nadechla se a vešla za Georgem dovnitř. Naštěstí rozsvítil malou červenou lampičku, která věcem v místnosti dala alespoň tvar. Stůl, u něj dvě židle, polorozpadlá sedačka, televize jak z osmdesátých let a nějaké police s harampádím podél stěn.

„To je váš dům?“

Neodpověděl. Posadil se, položil ruce na stůl a čekal, až ho bude konečně následovat. Rachel se pokoušela uvolnit, jenomže čím víc myslela na to, jak se tu cítí nepříjemně, tím silnější byla její nervozita.

„Co o nich víte?“

„Otázky tady budu klást já,“ namítla Rachel, čímž ale u George vyvolala reakci, která ji polekala. Vztekle udeřil pěstí do stolu a naklonil se k ní.

„Co o nich víte? Jestli mi sama něco neřeknete, proč bych vám měl věřit?“

Dobrá, pomyslela si Rachel. Asi nezačala dobře, měla spíš u George vzbudit důvěru. Snad ještě není všechno ztraceno.

„Jeden z nich mě zachránil před sériovým vrahem, Masonem Davisem.“

George se od ní okamžitě odtáhl, otevřel pusu dokořán a bez dechu na ni zíral. Skoro se zdálo, že zkameněl, ale pak zase promluvil.

„Takže jste to opravdu vy, Rachel Adamsová, jediná přeživší.“

„Ano.“

„A tvrdíte, že vás… Že vás zachránili oni?“

„Byl jenom jeden,“ upřesnila.

„Co jste cítila? A co všechno jste viděla?“

Slyšela, jak vzrušeně dýchá, jako by mu nabízela možnost nahlédnout do zakázaného území. Může mu to říct, nebo aspoň něco z toho? Co když nakonec neexistuje žádný George H., co když je jen nástrojem Hillové, nebo dokonce samotných federálů?

Musí to risknout. Jinak se nedozví žádné podstatné informace – a George jí přece tvrdil, že je na dobré stopě, jak je najít.

„Ve tmě jsem jen letmo viděla obrys jeho těla. Začalo mě obklopovat horko, jak se přibližoval, a pak, když se střetnul s Davisem, jeho oči začaly žhnout. Jako by měl místo očních jamek samotné peklo.“

Teď George pro změnu přestal dýchat úplně. Rachel netušila, co se v něm odehrává, zda je tak uchvácený tím, co mu řekla, nebo zvažuje, jestli mu říká pravdu. V domě bylo příšerné vedro, až cítila, jak jí pot stéká po celém těle.

„Zachránil vás,“ zašeptal George, pak se sehnul pod stůl, z tašky vyndal jakési ohmatané desky a sáhnul na zeď, aby rozsvítil další lampičku, tentokrát s klasickou bílou žárovkou. Rachel to udivilo, přece se světla obával, ale raději se to rozhodla nekomentovat. Aspoň z ní spadlo napětí, když George otevřel desky a začal s ní komunikovat. Uvěřil jí. A to mu ani nemusela sdělit žádné zásadní podrobnosti. Kdyby byla na jeho místě, požadovala by mnohem víc detailů.

„Tohle jsou první informace.“ Ukázal jí list ze starého policejního spisu. Jak Rachel pochopila, jednalo se o část svědectví ženy, kterou přízrak zachránil před znásilněním. Vylíčila ho skoro stejně jako Rachel. Jenomže podle záznamu žena následujícího rána všechno popřela, na nic se nepamatovala a tvrdila, že se musí jednat o omyl. Přitom téměř přesně popsala muže, který ji napadl a nejspíš by ji zavraždil stejně jako svých předchozích devět obětí. Ona jediná přežila, ona jediná by ho dokázala usvědčit, díky ní by ho mohli dopadnout, protože tušili, o koho jde. Jenomže bez jejího svědectví nezmohli nic. A jak se ukázalo následující den, podezřelý zmizel beze stopy, navždy…

Na dalších listech se výpovědi víceméně opakovaly. Jedinou výjimku tvořila zpráva očitého svědka vraždy. Ten se však v minulosti léčil z drogové závislosti a policie jeho tvrzení označila za značně nedůvěryhodné.

„Říkal jste, že máte i něco nového,“ podotkla Rachel, když si prohlížela asi desátý dokument. Ne že by to nebylo zajímavé, ale potřebovala se soustředit na přítomnost, potřebovala je najít.

„Vím, kde na ně můžete narazit.“

Rachel projelo vzrušení. Napětím už ani nevnímala, jaké je v místnosti horko, jak se jí na tělo lepí oblečení a jak se jí v uzavřeném prostoru těžce dýchá.

„Kde?“

George jí neuvěřitelně zvýšil tlak, jak se zase odmlčel. Jenomže na něho nemohla jít tvrdě. To by ještě tak scházelo, aby se zablokoval, když je má skoro na dosah.

„Vím, že v Evropě řádí sériový vrah. Policie je bezradná a do médií pronikly detaily, které měly zůstat utajeny kvůli vyšetřování. Za poslední dva měsíce zmizelo už jedenáct mladých žen. A v řece z nich zatím našli jen kusy.“

„V jaké zemi?“

„V Polsku.“

„Kde to, zatraceně, je?“

„Vedle Německa. Jestli je chcete najít, měla byste vyrazit co nejdřív. Je to pořádná dálka. A nezapomeňte, co jste mi slíbila.“

Rachel polkla. Ano, slíbila by mu bývala cokoliv, když ho potřebovala vylákat na schůzku a zjistit, co všechno vlastně ví.

„Podívejte se, nebude bezpečné…“

„Měla byste vážit slova, Rachel Adamsová. Mohl bych si popovídat s jednou osobou, kterou velice zajímáte, a utrousit pár vět o tom, co všechno jsem vám pomohl zjistit.“

Parchante, pomyslela si Rachel. Co s ním teď nadělá, když ji drží v šachu? Nezbude jí nic jiného než ho vzít s sebou.

„A taky jste slíbila, že zaplatíte veškeré výlohy.“

Rachel zavrtěla hlavou. „Uvědomujete si, jak moc je to riskantní? Jak moc se budeme muset přiblížit, abychom je našli?“

„A to je na tom to vzrušující,“ pousmál se George a Rachel v ten okamžik připadal jako malé dítě, které se těší do Disneylandu. No nic, zkrátka dodrží dohodu, nějak si s ním už později poradí.

„Pojedu si zabalit, sejdeme se na letišti a…“

„Ne,“ přerušil ji. „Odteď se už od sebe nehneme. Nejsem takový pitomec, nepodaří se vám vycestovat beze mě.“

Rachel zkřivila koutek úst. „Fajn. Pokud máte sbaleno, tak…“

„Všechno, co potřebuju, mám tady,“ zaťukal si prstem na čelo a následoval Rachel k autu.

Cesta k domu u jezera plynula rychle. Žádná zbytečná objížďka, žádná bývalá agentka, která by se na ni lepila. Rachel ovšem nepochybovala, že se Hillová zase objeví. A až zjistí, že odletěla do Evropy, vzburcuje kvůli tomu všechny federály a možná se jí dostane konečně i uznání, že její instinkty nelhaly.

Rachel nechala George v kuchyni a šla si rychle sbalit alespoň jednu tašku. Pak si na internetu vyhledala časy odletů. Trochu jí vyrazilo dech, že na cestě stráví víc než den. Nejbližší let z Monterey našla až v šest hodin ráno, celkem dvě mezipřistání. První v Los Angeles, kde stráví přes osm hodin čekáním na spoj do Moskvy. A tam budou mít zase prodlevu při přestupu na let do Varšavy. Uvažovala, že by mohli do LA dojet autem, ale ani potom by se nevyhnuli tvrdnutí na letišti.

Zarezervovala dvě letenky a vrátila se do kuchyně.

George tam nebyl. To však nebylo jediné, co ji zarazilo. Proč je všude rozsvíceno? A proč to vypadá, jako by venku byla tma?

Zmateně se otočila ke vchodovým dveřím. Je blázen? To už jí vážně ze všeho hráblo?

„Georgi?“ zavolala. Neozýval se. V domě vládlo naprosté ticho.

To není možné, nemohla přece ztratit pojem o čase, to by bylo šílené. Automaticky nahmatala spínač venkovního světla a otevřela dveře.

Zalapala po dechu. Nad dvěma lidskými těly spatřila osm přízraků. Vznášely se asi třicet čísel nad zemí a kolem těl vytvořily kruh. Neviděla jejich oči, hlavy měly skloněné k ležícím tělům, z nichž vycházelo jasné zelené světlo, které přízraky pohlcovaly.

Oni z nich čerpají energii, uvědomila si šokovaně a mimoděk vykřikla.

Kapitola 2.

O rok dříve

Rachel Adamsová se probudila v domě u jezera. Ležela na posteli, oblečená jako ve chvíli, kdy se jí Charlie pokusil vymazat vzpomínky. Cítila na levém prsteníčku zásnubní prsten a stále také řezné rány od skalpelu, který vedla duše Masona Davise. Jenomže na rukou neměla jediný steh, jedinou jizvu.

„Jsi v pořádku, Rachel?“ ozvala se za dveřmi její matka a pro jistotu ještě zaklepala, než stiskla kliku a vstoupila.

„Křičela jsi.“ Maggie Adamsová přistoupila k dceři, odhrnula přikrývku kousek stranou a posadila se k ní. Starostlivě si Rachel prohlížela a přiložila jí ruku na čelo.

„Teplotu nemáš.“

„Jen se mi asi něco zdálo,“ řekla Rachel a několikrát rychle zamrkala, protože jí zničehonic začaly slzet oči.

„Když tě Charlie přinesl, byli jsme překvapení. Netušili jsme, že jste tady – proč jste nezavolali, nebo… Vždyť jste mohli z Edmontonu vyrazit rovnou s námi. Nechápu, proč…“

„Charlie mě sem přinesl?“ přerušila ji Rachel s podivem, shrnula ze sebe tenkou deku a posadila se. Cítila se dost zvláštně. Ne že by se jí točila hlava, nebo jí bylo třeba špatně od žaludku, ale vnímala se jinak, jako by se něco v ní změnilo.

„Ano, před několika hodinami. Říkal, že jste oslavovali a trochu jste to přehnali. Omlouval se, že tě víc nehlídal.“

„Promiň, já ničemu nerozumím.“ Vstala a přešla po místnosti. Nechápala, co se tu děje, proč ji sem Charlie přivezl, proč na něj nezapomněla, proč si pamatuje každou minutu, kterou spolu strávili.

„Měla bys být s pitím opatrná. Přinesu ti vodu a prášek.“

Rachel automaticky přikývla a byla vděčná, když matka odešla.

Otevřela okno s výhledem na jezero, potřebovala se nadechnout čerstvého vzduchu. Opřela se o parapet, zavřela oči a snažila se uklidnit mysl, která začínala panikařit.

Charlie jí měl vymazat všechny vzpomínky, neměla se na něho vůbec pamatovat. Neměla také vědět nic o Johnovi a Richardovi, o přízracích a jejich poslání, o tom, co se stalo Charliemu, když prohrál boj s Davisem.

Bože můj. Jak je možné, že se to nepovedlo?

Ale počkat, tohle je přece skvělé... Jenomže neříkali, že jí musí vymazat paměť kvůli její bezpečnosti? Nebude jí hrozit smrt na každém kroku, když jí zůstaly všechny vzpomínky?

Charlie se vrátil nejen proto, aby lovil zatracené duše, měl také napravit Johnovu chybu – to, že Rachel prozradil informace o přízracích.

Co se pokazilo? Udělal to Charlie záměrně? Nechal jí veškeré vzpomínky? Nebo celý proces zkrátka jen nezvládl dokončit?

Ať je to jakkoliv, hrozí jí smrt. Tělem se jí pomalu rozléval strach. Potřebovala se dostat zpátky do srubu, promluvit si s Charliem i Johnem. Jenomže když tam o půl hodiny později dorazila autem, které si vypůjčila od otce, zjistila, že je prázdný.

Veškeré zařízení zmizelo. Stála jen uprostřed holých stěn. Nechápala, kam se všechno mohlo podít za tak krátkou dobu, než jí došlo, že přece nemá co do činění se smrtelníky.

Prošla místnosti, ošetřovnu, ale po přízracích nezůstalo nic.

Sedla si venku na terasu a čekala. Hodiny ubíhaly nesnesitelně pomalu, neměla s sebou ani trochu vody a ani mobil, aby mohla zavolat rodičům, ať ji dnes už nečekají.

Les byl tichý. Vládl tu dokonalý klid, který nenarušovalo ani šumění větru ve větvích, přitom kus před sebou Rachel viděla, jak se ostatní stromy v jeho poryvech vlní. Nad ní a kolem ní tak panovala skoro až disharmonie. Jako kdyby se ocitla pod nějakou kupolí.

Jak se zvolna blížila noc, její oči uvykaly na temnotu, přizpůsobovaly se jí. Až ji samotnou překvapilo, jak dokonale po setmění vidí. Každý strom, každou větev, každý list… Postavila se a prošla se kolem. Zdálo se, jako by před každý její krok dopadala jakási zář podobná dennímu světlu, až na to, že byla zbarvena domodra. Periferně kolem sebe vnímala temnotu, ovšem jakmile se zaměřila na nějaký bod, viděla každý jeho detail, odhalila každou překážku, která ji od něj dělila.

Tohle přece není normální, takhle žádný člověk nevidí, opakovala si Rachel v duchu. Měla pocit, že se kolem ní rozprostírá nadpřirozená záře, určená zcela a pouze jen jí.

Tma pro ni během dalších desítek minut začala znamenat nové bezpečí. A v ten okamžik ji to poprvé napadlo.

Co když je také přízrak? Co když se něco pokazilo a ona při Charlieho pokusu vymazat jí paměť zemřela? Jak jinak si má vysvětlit, že jizvy po řezných ranách neexistují, že už je dokonce vůbec nevnímá?

Přejel jí mráz po zádech. Je mrtvá? Pak by to ale musela vědět, musela by mít další schopnosti přízraků. Znala by myšlenky lidí, dokázala by se přemístit z místa na místo. Jenomže jak? Stačilo by jen pomyslet na dům u jezera a představit si v něm sebe samu?

Ne, takhle to určitě nefunguje, protože když to zkusila, nedělo se nic. Pořád stála nedaleko srubu a nad ní se rozprostíraly koruny stromů, přes které tu a tam prosvítala obloha posetá hvězdami.

Ze zamyšlení ji vyrušil hluk. Trhla sebou a prudce se nadechla, když se dveře srubu náhle rozlétly.

Někdo tady je s ní.

Zvolna se ke srubu vydala. Našlapovala obezřetně, aby nadělala co nejméně hluku a praskot lámajících se větviček, jimiž byla země doslova posetá, ji neprozradil.

Mohli by to být oni? Vrátil se sem Charlie, aby se ujistil, že je v pořádku, že se všechno stalo podle plánu a ztráta paměti jí nezpůsobila žádné vážné vedlejší účinky?

Chtěla už zavolat jeho jméno, ale zarazila se. Neví, kdo to může být. Přece existují i jiné přízraky a běsnící duše, jako byla ta Masona Davise. Možná ji hledají, možná už vědí, že si pořád na všechno vzpomíná…