Alexander Stainforth

Karolínina volba

Třetí díl osudů tajné dcery rudolfa II.

Tato kniha je dílem fikce. Ačkoli série Krásná Karolína obsahuje jména, postavy a místa, které jsem čerpal z historických pramenů, události jsou pouze výtvorem mých představ.

Alexander Stainforth

Alexander Stainforth: Karolínina volba

Druhé vydání v elektronické verzi

Copyright © 2014, 2016 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps, Pcherská 185, 273 41 Brandýsek,

www.stainforth.cz v roce 2016 jako svou 4. publikaci

Odpovědný redaktor Josef Pepson Snětivý, 2014

Ilustrace na přebalu © Karri Klawiter, 2014

ISBN 978-80-903277-5-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-903277-6-4 (Formát MobiPocket)

Obsah

Kapitola I.

Kapitola II.

Kapitola III.

Kapitola IV.

Kapitola V.

Kapitola VI.

Kapitola VII.

Kapitola VIII.

Kapitola IX.

Kapitola X.

Kapitola XI.

Kapitola XII.

Kapitola I.

(Jaro 1604)

Karolínu probudil zuřivý štěkot. Prudce se posadila na posteli a pohlédla k oknu, kterým dovnitř proudil měsíční svit. Neznělo to, jako by Vlček proháněl nějaké zvíře, jež na statek přišlo za potravou.

Pohlédla na Petra, který dál spokojeně oddechoval a nevnímal nebezpečí, číhající v temnotě noci. Chtěla ho probudit, když se Vlčkovo štěkání náhle proměnilo v radostné kňučení. Někoho vítal.

Zvědavost ji přiměla vstát a postavit se k oknu, ale nikoho neviděla. Možná ven zamířil někdo z čeledníku, koho také Vlček probudil. Ano, zdálo se to být jediným možným vysvětlením. Už se chystala ulehnout zpátky do postele vedle Petra, když se od okna odrazil kamínek.

Polekaně sebou trhla a zatajila dech. Noc se náhle ponořila do naprostého ticha, jako by držela stráž před hrozbou. Byl to však jen klam, neboť na okno udeřil další kamínek.

Rychle přešla k manželovi a pokoušela se ho probudit. Jen se přetočil na bok, něco zamumlal a pokračoval v hlubokém spánku.

Karolína se znovu zadívala k oknu. Kdo to jen může být? Kdo se ji snaží vylákat z domu? Nesmí tam jít, rozhodně ne sama. Pokud se jí nedaří vzbudit Petra, měla by odolat pokušení odhalit tajemství.

Cosi ji však lákalo vydat se ven. Bránila se tomu. Události uplynulého roku měla stále v živé paměti. Přišla o celou rodinu, pokoušeli se ji upálit jako čarodějnici a...

Nic z toho však její zvědavost nepotlačilo. Tam venku přece nemůže být nepřítel, jinak by ho Vlček nevítal.

Opustila tiše pokoj. V předsíni se ještě obula a přehodila přes sebe slabý plášť, který nosila do deště. Pak odstrčila závoru a vyšla před dům.

Vlček se k ní okamžitě vydal, ale v polovině cesty se zastavil, zavrtěl ocasem a zamířil zpátky. Lákal ji, přál si jí něco ukázat.

Karolína se nadechla studeného vzduchu a rozhlédla se po dvoře. Za vozy a čeledníkem se mohl někdo skrývat, někdo, kdo by jí třeba chtěl ublížit. Vlček ji však vedl zcela opačným směrem.

Následovala ho. Připadala si jako smyslů zbavená, když se po všech těch hrozných měsících vrhala kupředu.

A pak ho spatřila. Opíral se o vrata a působil velmi sebevědomě, jako by snad ani na chvíli nezapochyboval o tom, že by se mu ji nemuselo podařit vylákat. A navíc samotnou.

Zastavila se a chvíli se na něho jen dívala. Při tom pohledu se jí zběsile rozbušilo srdce, naštěstí se však brzy upokojilo a dovolilo jí opět uvažovat.

Konečně se odhodlala přistoupit až k němu.

„Co tady děláš?“ zeptala se tiše.

Jindřich se napřímil a usmál se. Měsíc jim poskytoval trochu světla, aby si mohli jeden druhého pohlédnout.

„Kde je tvůj manžel?“ zeptal se Jindřich a skutečně ho vyhlížel.

Karolína mu neodpověděla, místo toho zopakovala otázku.

Jindřich se jí zadíval do očí. Hledal v nich mladou dívku, poznamenanou hořkým osudem. Už při jejich náhodném setkání v Praze ho překvapilo, jak vyspěle a zoceleně působí. Jako by jí život neuštědřil jediný šrám. Teď se jeho postřeh jen potvrdil.

„Přijel jsem tě varovat,“ řekl a přál si, aby brzy nastal rozbřesk a odhalil mu Karolínu v celé její kráse.

Hrdlo se jí okamžitě sevřelo úzkostí. „Proboha, před čím?“

„Nemůžeme si promluvit uvnitř?“ navrhl, ale Karolína to okamžitě odmítla. Ne, Petr je nesmí vidět spolu! Bůhví, co by si pomyslel. Tady může alespoň doufat, že ještě spí, že ho svým odchodem nevyrušila.

„V Praze jsem zaslechl zvěsti, že poslední dobou ke Křivoklátu často míří hraběnka Stradová.“

Karolína polkla. Už jen při zaslechnutí toho jména pocítila nával nevolnosti.

„To přece nic neznamená. Možná jen doprovází císaře a…“

„Ne. Tvůj otec je v Praze.“

Karolína zčervenala, když takto nazval panovníka. Takhle ho nevnímala. Měla jen jediného otce - Alberta. Muže, který ji vychoval s láskou a zemřel pro ni.

„Nemluv o něm jako o mém otci,“ prohlásila chladně.

Jindřich přimhouřil oči a přikývl.

„Sledoval jsem ji,“ pokračoval po chvilce ticha. Karolína už tušila, že by ji Jindřich nevyhledal, kdyby tudy hraběnka Stradová jen projížděla. Něco odhalil. Něco, co se jí vůbec nebude zamlouvat.

„Několikrát se ve zdejším hostinci setkala s místním knězem.“

Karolína zalapala po dechu a upřeně na Jindřicha hleděla. To není možné, říkala si v duchu, Jan Matheides by ji přece nezradil! Proč by to dělal, jaký by k tomu měl důvod? Věřila mu, věděl o její minulosti víc než Petr!

„Něco chystá. Možná nám neříkala pravdu, když se objevila v jeskyni i se svým doprovodem a zapřísahala se, že s vypálením vesnice nemá nic společného, že Jednooký jednal na vlastní pěst.“

Karolína se otočila. Zdálo se jí, jako by slyšela zavrzat dveře. Byl to však jen klam smyslů, vyvolaný hrůzami, které se jí znovu vracely do mysli.

„Takže ona už tu zase byla,“ zašeptala.

Jindřich se zamračil. Nechtěl v Karolíně vyvolávat strach, ale musel ji varovat před blížící se hrozbou.

„Není ti zima?“ zeptal se náhle a už si sundával kabátec.

Karolína jen nepřítomně přikývla a nechala Jindřicha, aby ji do něj zabalil. Její plášť postačí do letního deště, ne do chladného jarního rána.

„Možná bychom měli jít někam, kde budeme mít trochu klidu,“ navrhl, čímž Karolínu vytrhl z apatie. S obavami se zadívala ke vchodu do domu.

„Máš pravdu, pojďme se projít,“ souhlasila a otevřela pomalu vrata, aby trochu utlumila jejich nepříjemné vrzání. Jindřich se postavil vedle ní a začal jí pomáhat.

Karolínu opustilo vnitřní napětí, až když se ocitli v bezpečí lesa. Ptáci už se probouzeli, poletovali ve větvích a zpěvem vítali nový den. Nadechla se vlahého vzduchu a konečně se začala uklidňovat. Vlček je celou dobu následoval a nespouštěl z nich oči.

„Nikdo nás neviděl,“ řekl Jindřich a ohlédl se k vesnici.

Karolína přikývla, ale neotočila se - důvěřovala jeho úsudku.

Skryla je tma hustého jehličnatého porostu, kterým se krátkými kroky prodírali do hloubi lesa. Tady, pomyslela si Karolína, teprve tady jsou v bezpečí před zvědavými zraky vesničanů. Budou se ale muset co nejdříve vrátit -začalo svítat a s prvním kokrháním se před chalupami objeví jejich obyvatelé.

„Ubytuji se v hostinci, abych ti mohl být nablízku, kdyby se něco.“

„To nesmíš!“ vykřikla, až ptáci na nejbližších stromech splašeně opustili své úkryty. „Musíš se vrátit domů do Prahy, k Felise.“

Jindřich se od ní odvrátil. Popošel několik kroků stranou, než se jejich pohledy znovu setkaly.

„Proč mě odmítáš?“

Karolína se nadechla, nevydala však jedinou hlásku. Věděla moc dobře, proč nestojí o Jindřichovu pomoc. Nechtěla mu to však prozradit, aby nezradila sebe sama, aby nemusela naslouchat myšlenkám, jež by ji ještě více znepokojovaly. Stačilo už jen to, že jsou ukryté kdesi v zákoutí její mysli, připravené zaútočit a svést ji z cesty, kterou v Unhošti započala.

„Jsem vdaná, manžel se o mě postará,“ prohlásila rázně.

Jindřich pevně stiskl rty. Skoro by přísahala, že slyšela, jak zaskřípal zuby. Kdyby byl den, spatřila by, jak zatíná pěsti, až mu zbělely klouby.

„Neměl bys tu být. A já bych s tebou neměla mluvit.“

Jindřich odvážně popošel blíž, přesto mezi nimi zůstal dostatečný prostor, který Karolíně umožňoval držet si od něj odstup.

„Přišel jsem ti pomoct. Se mnou můžeš být na nebezpečí připravena. Já se s tvým manželem nechci měřit, ale ani se před ním nehodlám skrývat.“

„Tak jsem to přece.“ Nedořekla to. Slova byla zbytečná. Jindřich v ní uměl číst.

„Není to zvláštní?“ prohodil skoro až pobaveně.

„Co?“ hlesla a zrozpačitěla.

„Ale nic.“ Nemohl to vyřknout nahlas, nehodilo se to. Měl však pocit, jako by bojoval se všemi muži v Karolínině životě. Nejdřív to byl její první manžel Adam, teď Petr. Jen on zůstával kdesi v pozadí - nyní vlastní vinou. Ta prokletá čarodějnice Dora ho pěkně doběhla a zničila mu život!

„Odjedeš?“ zeptala se najednou.

„Neměl bych. Co když jsi skutečně v ohrožení? Co když na tebe hraběnka Stradová chystá léčku, a já tu nebudu, až mě budete ty a tvoje rodina nejvíc potřebovat?“

„K ničemu takovému nedojde,“ odmítla jeho tvrzení, hlas se jí však zachvěl nejistotou.

„O tom bych nebyl tak přesvědčený. Cítím, když je nebezpečí nablízku. A moje kosti mě nikdy nezradily.“

„Děsíš mě.“ Karolína se opřela o strom a zvažovala, zda Jindřich nemá pravdu, zda by skutečně nebylo moudřejší souhlasit s jeho návrhem. Ať se ubytuje v hostinci, ať zdálky sleduje jejich statek a.

Ne, to je zcela nemožné. Petr by na to přišel. Ještě by ji obvinil, že mu nedůvěřuje jako muži, který je schopný ochránit vlastní rodinu. Znamenalo by to pro něj potupu. A bůhví, co by to udělalo s jejich manželstvím. Ne, opakovala si znovu, tím ho nemůže ranit.

„Nechci tě děsit, jen říkám, že.“

„Musíš odjet, Jindřichu,“ nenechala ho domluvit. „Jsem ti velmi vděčná, že jsi mě přijel varovat, ale naše cesty se rozdělily. A tak to musí i zůstat.“

„Naše cesty se rozdělily,“ zopakoval po ní. „Nikdy mi to neodpustíš?“

„Tak to přece není,“ namítla Karolína.

„A jak to tedy je?“

„Ty jsi ženatý a já vdaná. K tomu není třeba dalšího vysvětlování.“

Jindřich hned neodpověděl. Přisunul se k ní blíž. Jako by si přál nadechnout se vůně jejích vlasů, jako by chtěl vnímat tlukot jejího srdce na svém, až by se k ní pomalu přimkl a zmocnil se jejích rtů. Naštěstí se uměl ovládat a všechny tyto představy zůstaly uvězněné v jeho mysli. Slova však potlačit neuměl.

„Pořád k tobě něco cítím,“ řekl zastřeným hlasem.

Karolína se napřímila. Ne, tohle odmítala poslouchat. Vrátí se na statek, nemá zde už co pohledávat. Jindřich jí sdělil vše, co měl na srdci, a ona je mu za to vděčná. Jenomže minulost zůstane navždy jen minulostí. Nač tedy jitřit rány, když mohou oba žít novým okamžikem?

„Musím jít,“ řekla a zamířila domů. Jindřich ji však zadržel. Vzal ji za ruku a přiměl ji zastavit se.

„Omlouvám se, nechtěl jsem.“

„Miluješ přece Felisu!“

Jindřich sklopil oči k zemi. Chvíli si rovnal myšlenky, než opět promluvil. „Miloval jsem tvou matku a miluji i tebe. Felisa.“

„.   je tvá žena!“

„Máš pravdu, ale v její přítomnosti jsem nikdy necítil to, co cítím k tobě.“

Karolína polkla a obezřetně se rozhlédla kolem. Kdyby někdo zaslechl jejich rozhovor, zničilo by jí to život. Petr by jí pak už nikdy nedůvěřoval, a ona ho milovala! Ano, miluje Petra! K Jindřichovi ji už nevážou žádná pouta, ta byla zpřetrhána. Nenese na tom žádnou vinu, pokládala ho za mrtvého a.

„Neměl jsi uvěřit Doře! Lhala tobě i mně, aby dosáhla svého!“

„Měl jsem o tebe takový strach. Přislíbil bych cokoliv, jen abys byla v bezpečí. Copak je těžké tomu porozumět? Málem jsem zemřel, a ta žena mě uzdravila. Slíbila, že budeš v bezpečí, že tě zachrání, jen jsem tě už nikdy nesměl vyhledat.“

„Nezachránila mě.“

Jindřich přimhouřil oči. „Co to říkáš?!“

„Dora mě nezachránila!“ Karolína cítila, jak její hlas nabral na síle a jistotě. Samotnou ji překvapilo, s jakým zadostiučiněním to prohlásila. Jako kdyby tím chtěla Jindřichovi ublížit. Ale proč? Jsou snad její city silnější, než si sama připouští?

„Jednooký mě prodal jednomu muži. Pak. Pak toho muže přepadl a zavraždil, aby mě získal zpět a mohl mě prodat někomu dalšímu. Ubránila jsem se. Jednooký je mrtvý.“ Záměrně vynechala podrobnosti. Nechtěla už vzpomínat, jak vyskočila z kočáru, jak ji Jednooký pronásledoval a znásilnil. Jen při těch vzpomínkách se jí zatočila hlava, a kdyby ji Jindřich včas neuchopil do náruče, omdlela by.

„Je mi to tak líto,“ hlesl a jeho rty se k těm jejím začaly pomalu přibližovat.

Karolína vnímala, jak se na ni Jindřich dívá, jak se jeho oči změnily. Žhnula z nich vášeň a touha po polibku. Musí se přimět odejít, jinak se stane něco strašného.

„Pusť mě, jsem v pořádku.“

Jindřich neochotně uvolnil sevření a odkašlal si. „A jak ses dostala až sem? Hraběnka Stradová mi řekla jen o tvé svatbě s Petrem Sýkorou. A já jsem se příliš nevyptával. Důležitá byla pouze zpráva o vašem sňatku.“

„Ty vzpomínky mě mučí. Nikdy se už nezbavím obrazů ohně, křiku, nenávisti a pachu spáleného masa, když přivedli na hranici Doru a pak se pokusili udělat to samé i mně.“

Jindřich zrudl. Vztek v něm doslova burácel. Usídlil se v každé části jeho těla a toužil se probojovat ven a zničit všechny, kteří Karolíně chtěli vzít život. Ale proč? Proč k ní chovali tolik nenávisti?

„Neměl jsem tušení...“

„Jistěže jsi neměl tušení. Ale je to minulost, už se k ní nechci vracet.“ Ucítila, jak se jí Vlček otřel o nohy. Díval se k východu z lesa. Byla si jistá, že jí naznačuje, aby odsud co nejdříve odešla. Petr se už možná probudil a hledá ji. Jak mu vysvětlí, kde byla?

„Pověz mi víc. Proč upálili Doru? Proč se jejich nenávist obrátila i proti tobě?“

Karolína mu pohlédla do očí. Zahlédla v nich smaragdové odlesky - temnota lesa tedy pomalu ustupovala.

„Dora uměla uzdravit víc lidí než felčaři. A já jsem se od ní učila.“ O detailech se nezmínila, neznal je ani Petr. Čím méně lidí o nich vědělo, tím lépe pro ně. Nestala se jednou ze sester, nepřijala dar, kterým mohla zachránit mnoho lidských životů. Sama si zvolila další cestu osudu.

„Jde o ten požár v Buštěvsi?“ zeptal se, jako by mu do pečlivě skládané mozaiky zapadly další střípky.

Karolína zaváhala, než krátce přikývla.

„Nechci na to vzpomínat, Jindřichu. Nechci.“

„Už se tě na to nikdy nezeptám, jen mi ještě...“ „Ne! Už je čas se rozloučit.“

Jindřich ji znovu uchopil za ruku a musel se hodně ovládat, aby ji nestrhl do své náruče a nezasypal ji tisíci polibků, jimiž by odčinil svá pochybení a svou důvěru v Doru.

„Jen jedno políbení,“ zašeptal najednou. Nedokázal si udržet odstup, ne ve chvíli, kdy byl s Karolínou zcela sám a vybavila se mu jejich společná noc v jeskyni. Bože, jak ji může pořád tolik milovat? Felisa mu měla pomoci zapomenout, potlačit vášeň, jež v něm dřímala.

Karolína se zachvěla. Představa, jak se jí dotýkají Jindřichovy plné rty, v ní probouzela dychtivou touhu. Musela ji umlčet. Nesmí zapomenout na Petra a jejich dítě.

„Sbohem, Jindřichu. Buď šťastný.“ Pak se rychle otočila a společně s Vlčkem zamířila ke statku.

Jindřich ještě dlouho zůstal stát na místě a sledoval ji, dokud mu nezmizela z obzoru. Miloval ji. Tolik ji miloval, že by byl ochoten udělat cokoliv, aby ji získal. Náhle ho napadlo se za ní rozeběhnout, včas se ale zarazil při pomyšlení, jaké by jí tím způsobil nepříjemnosti. Možná svého manžela skutečně miluje. Snad je šťastná, a on jen narušuje její klidný život.

Kapitola II.

Karolína cítila v zádech Jindřichův pohled, ale dokázala se ovládnout, neotočila se. Vlček se držel několik kroků za ní a ještě několikrát se zastavil a zadíval se za Jindřichem, jako by se ho snažil přimět, aby je následoval.

„Vůbec ho neznáš, a přece jsi ho vítal jako přítele,“ promluvila na psa Karolína, když se konečně objevil po jejím boku.

Vlček zakňučel a Karolína přemýšlela, zda jí to němé zvíře může rozumět. Byli spolu tak spjati, minulý rok ji vystopoval až na faru.

Pohlcena myšlenkami na Jindřicha a minulost, ani nevnímala cestu, kterou mířila ke statku. Ke svému domovu. Ke svému manželovi. Ke své jediné lásce. Zachvěla se, tělem jí stoupala úzkost. Miluje Petra, Jindřich ji přenechal Doře. Musí Petrovi zůstat věrná! Musí! K Jindřichovi přece už nic necítí! Při jejich setkání v Praze se ani nezachvěla, tak proč je to teď jiné?

Už otevírala vrata, když si uvědomila, že má stále na sobě Jindřichův kabátec. Zpanikařila a rychle pohlédla k oknům, zda z nich nikdo nevyhlíží. Přineslo by to jen obtíže, o které nestála.

Rychle jej svlékla a pokoušela se ho schovat v podpaží. Jakmile s Vlčkem vklouzli do dvora, odnesla jej do stáje, kde ho zakryla slámou. Až bude mít jistotu, že ji nikdo nemůže zpozorovat, přemístí ho na bezpečnější místo. Nedokázala si představit, jak by Petr zareagoval, kdyby Jindřichův kabátec objevil. Jejich vztah by tak mohla odsoudit k záhubě.

Vlček ji při tom pozoroval jako němý svědek. A doprovázel ji až ke dveřím statku, kde se ke Karolíně přitiskl a odmítal ji nechat odejít.

Usmála se na něj a sehnula se, aby ho podrbala za ušima.

„Ještě že dokážeš udržet tajemství,“ řekla smutným hlasem a pak se potichu vkradla zpátky do ložnice.

Petr se právě probudil a stále trochu rozespalý se posadil.

„Kdes byla tak časně ráno?“

„Nemohla jsem spát, byla jsem se projít na dvoře,“ zalhala, a ani ji přitom nezalila potupná červeň. Nenáviděla se za ty lži. On si je nezasloužil. Vklouzla mu do náruče a vnímala, jak jí skrz kůži proudí žár jeho těla.

„Jsi prochladlá,“ zašeptal a políbil ji do vlasů.

Karolína mlčela a potlačovala slzy, které se jí draly z očí. Už už mu chtěla říct pravdu, když se zarazila. Ne, Petr se nesmí dozvědět, že za ní byl Jindřich. Jen by mu to ublížilo, jen by to do jejich manželství vneslo svár.

Manželovy doteky ji uklidňovaly. Myšlenky na Jindřicha tak zvolna skomíraly a ona se ubezpečovala, že záchvěv touhy po Jindřichovi je zažehnán. Miluje Petra. Tam v lese se jen nechala omámit minulostí.

„Půjdu,“ řekl Petr, zatím se však odmítal vzdát jejího objetí.

„Už? A kam?“ podivila se.

„Musím vzít koně ke kovářovi. Zanedbával jsem je příliš dlouho.“

Karolína mlčky přikývla a políbila Petra na hrdlo. Děkovala Bohu za city, které k manželovi stále chovala.

„Zůstaň tu aspoň na chvíli, prosím,“ naléhala na něj a ještě více se k němu přimkla.

„Jsi rozrušená. Copak se stalo?“

„Jen zlý sen,“ zalhala.

Petr ji opět políbil do vlasů a ovinul ji silnými pažemi. Přála si, aby tento okamžik nikdy neskončil, aby trval navěky.

„Miluji tě, Karolíno,“ zašeptal jí do ucha. Tělem jí projelo vzrušení, když ucítila jeho horký dech.

„Já tě také miluji,“ odpověděla a nemohla přeslechnout, jak si Petr hluboce vzdychl. Přiměl se konečně vstát a omýt si obličej v dřevěném lavoru s vodou, umístěném na podstavci vedle postele.

Karolína se zachumlala do přikrývky a sledovala, jak se její muž obléká. Seslalo jí ho samo nebe. Zachránil ji z beznaděje, z života, který neměl žádný smysl ani cíl. Pod srdcem nosí jeho dítě a netouží po ničem jiném, než učinit ho šťastným.

Proč se tu musel Jindřich objevit? Proč se teď utvrzuje o lásce k manželovi, když ho skutečně miluje? Je možné, aby milovala dva muže? Aby toužila zároveň po Jindřichovi i Petrovi?

„Vrátím se brzy,“ usmál se na ni Petr a opustil místnost.

Karolína osaměla. Mohla se tak ještě více ponořit do myšlenek. Oprostila se od výčitek svědomí, přicházel však mnohem větší neklid. Co když se hraběnka Stradová pokusí znovu zasáhnout? Co když v ní stále dřímá nepřítel a jen čeká na vhodnou příležitost udeřit? Proč by to ale dělala? Přislíbila, že už jí nikdy nevstoupí do cesty. A Karolína jí vše odpustila. Nerozuměla tomu. Třeba je to jen náhoda. Proč by se ale na druhou stranu setkávala s knězem?

Musí ještě dnes otce Matheida navštívit. Promluví si s ním a všechno se rázem vysvětlí. Duchovní by jí přece nelhal. On je ten poslední člověk, jehož by podezírala z nějakých špinavých intrik. Byla přesvědčená o jeho přátelství.

Karolína v posteli nevydržela dlouho. Musela se zaměstnat prací, aby celý den jen nepřemýšlela nad událostmi, které by ji opět mohly vrhnout do rukou nepřátel.

Společně s podivně tichou Zuzanou se postarala o snídani a pak se vypravila na faru. Zastihla však otce Matheida ve chvíli, kdy se chystal učit číst a psát nejmladší děti z vesnice.

„Něco se přihodilo?“ zarazil se kněz, když uviděl Karolínu.

„Běžte dovnitř,“ pobídla děti, které se kolem nich shlukly, a postrčila je přes práh místnosti, v níž probíhala výuka. Zavřela za nimi dveře a zpříma se podívala knězi do očí.

„Musíme si promluvit.“

„A o čem?“

„Vy moc dobře víte, o čem. Dnes ráno mě navštívil Jindřich,“ zašeptala a doufala, že děti neposlouchají za dveřmi.

„Jindřich? Ten Jindřich, jehož jsi pokládala za mrtvého?“ Kněz ji odvedl ode dveří a zdál se stejně znepokojený jako ona.

„Ano, přesně ten.“

„Co tu pohledává? Myslel jsem, že jsi říkala, jak je šťastně ženatý s italskou ženou.“

„Ano, to jsem říkala. Ale... Je pravda... Je pravda, že se setkáváte s hraběnkou Stradovou, že vás tu už několikrát navštívila?“

Jan Matheides Letovský zbledl a oči mu pohasly. „Takže je to pravda,“ odtušila a přidržela se rukou zdi, když se jí zmocnila nevolnost.

„Jsi v pořádku? Nemám ti přinést trochu vody?“ „Ne, nic mi není.“

„Karolíno.“ Kněz pohlédl ke dveřím, za nimiž ho čekalo osm dětí. „Promluvíme si k večeru, všechno ti vysvětlím.“

„To doufám.“

„Neměj z ničeho obavy. Nejsem tvůj nepřítel.“

Karolína pokývala hlavou. Kéž by tomu mohla věřit! Už jednou se v lidech zklamala. Marie s Josefem ji zachránili po vypálení Olšan, a pak se proti ní spikli, když se dozvěděli o jejím skutečném původu a o tom, jaké následky by pro všechny mohlo mít její uvěznění na hradě Jana Novohradského v Buštěvsi. Raději se rozhodli zničit všechny stopy a upálit ji. Místo toho však plameny pohltily je.

Jenže: mohla věřit otci Matheidovi jen pro jeho kněžské roucho? Neskrývá se za ním pouze další zrada?

„Musím se teď věnovat dětem. Slib mi, že k večeru přijdeš.“

„Ano, přijdu, otče.“

Jan Matheides si ji krátkou chvíli zádumčivě prohlížel, až nakonec kývnul na rozloučenou a zamířil do učebny.

Karolína pomalu scházela po schodech do kuchyně. Rozhodla se navštívit Ludmilu, farskou hospodyni. Možná ona něco zpozorovala, povšimla si neobvyklého Matheidova chování i podivných odchodů z fary.

Zaklepala na dveře kuchyně a vklouzla dovnitř. Ludmila připravovala dětem šálky teplého mléka a byla tak soustředěná, že přeslechla její příchod.

„Dobré ráno, paní Ludmilo,“ promluvila na ni Karolína, načež sebou stařena polekaně trhla a ustoupila o krok stranou.

„Proboha, Karolíno! Ty jsi mě ale vyděsila!“

„Omlouvám se. Klepala jsem...“

„Sluch mi slouží čím dál míň. Jen se posaď,“ pobídla Karolínu, která si odsunula židli od stolu. Dívala se, jak Ludmila naplnila šálky horkým mlékem a do každého z nich přidala lžíci medu. Z šálků se kouřilo a celou místnost naplnila nasládlá vůně. S díky přijala, když jí Ludmila jeden nabídla.

„Hned se vrátím, jen to odnesu nahoru dětem,“ usmála se, a Karolína tak na chvíli zůstala sama. Měla zatím alespoň dostatek času promyslet si, jak by se Ludmily mohla nenápadně zeptat na kněze. Musí se však mít na pozoru před její bystrostí. Určitě její lest prohlédne a pak zůstane více otázek a zvědavých pohledů, než je tomu doposud.

Ludmila se už za okamžik objevila zpět v kuchyni. Její vrásčitou tvář rozjasnil přívětivý úsměv a šedé oči ožily, když na Karolínu pohlédla. Usadila se na židli proti ní a vzala ji za ruce.

„Jak se ti vůbec daří, děvče? Nenavštívila jsi mě už hodně dlouho,“ vyčetla jí.

Karolína se omluvila. Měla tolik práce na statku a po nedělní mši vždycky honem pospíchala domů, aby mohla být všem nápomocná. Petr ji sice v jejím stavu velmi šetřil, přesto by jí nepřipadalo spravedlivé, kdyby měla jen přihlížet, jak se ostatní ohánějí, zatímco ona by seděla zavřená ve světnici.

„Často vzpomínám, jak zbědovaná jsi k nám přišla a jaké štěstí se na tebe usmálo, když si tě Sýkora vyvolil za ženu.“

„Ano, to je opravdu velké štěstí,“ souhlasila s ní Karolína.

„A až mu porodíš syna, učiníš ho tím nejpyšnějším mužem na světě.“

Karolína se napila mléka a usmála se. „A vy jste šťastná? Netrápí vás otec Matheides příliš?“

„Kdepak... I když je poslední dobou takový zachmuřený.“

Karolína zpozorněla. Hospodyně ani netušila, jakou Karolíně ušetřila námahu, když její návštěvnice toužila svést rozhovor právě tímto směrem.

„Není snad něco v pořádku?“

„Sama nad tím stále uvažuji, děvče,“ přiznala a zahleděla se ke dveřím, jako by na nich mohla přečíst odpověď. „Občas odjíždí pryč. Ale brzy se zase vrací.“

Karolína zatajila dech.

„Myslíte.“ Zaváhala, zda na sebe otázkou příliš neupozorní, ale vzápětí pokračovala: „Myslíte, že se s někým setkává?“

„Možná. Ano, nejspíš ano. Ale nechce o tom hovořit. Zdá se mi, jako by ho něco trápilo, mučilo. Něco, co mu nedovoluje se svěřit.“

„Možná se jedná jen o jeho působení ve zdejší farnosti.“

„Ne, o tom velice často rozmlouváme. Protestanti to nemají jednoduché. Arcibiskup se už několikrát zajímal o jeho činnost a odmítání katolických mší. Pokaždé se však zdánlivým ústupkem podařilo zažehnat nejhorší. Mám pocit, jako by se jeho odchody týkaly tebe, Karolíno.“

Mladá žena se prudce nadechla a odvrátila se, aby se s Ludmilou nemusela střetnout očima.

„Pokaždé, když se vrací, padne totiž tvé jméno. A tváří se při tom tak ustaraně, jako by se tudy měla přehnat stoletá bouře.“

„To je přece nesmysl.“

„Netvrdila bych to s takovou jistotou. Ale možná se pletu. Možná už ve všem jen vidím nějaké špatnosti dnešního světa.“

Karolína upila mléka a pak se zvedla. Netušila, že tím zavdává Ludmile důvod k dalšímu podezření. Měla ještě chvíli setrvat a postavit se k situaci čelem. Takhle už Ludmila nabyla na jistotě, že Karolínina minulost skrývá tajemství, které by někdo mohl chtít odhalit. Tajemství, na jehož konci číhá nebezpečí a smrt. Něco zaslechla, i když se na to kněze ani Karolíny nikdy nezeptala. Byl to příběh dívky, která utekla rozvášněnému davu v nedaleké vesnici doslova z hranice. Zajímavé na tom bylo, že právě v tu dobu přivedl kněz Karolínu na faru.

„Omlouvám se, paní Ludmilo. Musím se už vrátit domů.“

Stařena přikývla. „Chápu. I mě by to znepokojovalo, děvče.“

Karolína na to raději neřekla nic. Pochopila - Ludmila se dovtípila, že knězovy odchody mají souvislost právě s ní. Neznala sice podrobnosti - zatím -, přesto však bylo nebezpečné zůstávat nadále v její společnosti. Udělala chybu, že sem vůbec zašla.

Jakmile se Karolína ocitla na čerstvém vzduchu, obešla faru a prošla přes náměstí až na cestu ke statku. Potkala kovářovu ženu Josefu a dceru místního pekaře. Obě ženy si ji nápadně prohlížely a skoro by přísahala, že o ní začaly mluvit, jakmile přešla. Když se však ohlédla, šly svou vlastní cestou.

Ach, bože, pomyslela si Karolína. Začínám z toho bláznit? Vidím už nepřátele i v těch nejnevinnějších a přátelských lidech?

S úlevou vstoupila otevřenými vraty do dvora a jen krátce se pozdravila s čeládkou. Toužila být sama, nikým nerušena a nerozptylována.

„Karolíno! Karolíno!“ vykřikl čtyřletý Honzík a rozeběhl se k ní, aby ji objal kolem nohou.

„Copak se stalo?“ zeptala se a pohladila chlapce po hlavě. V tu chvíli z chodby vyšla i Markéta. V osmi letech se zdála vyspělejší než většina dívek jejího věku. Karolínu čas od času zamrzelo, jak je dívka vážná, jak málo se raduje a užívá si dětství.

„Zuzana má horečku,“ řekla dívka a ustoupila stranou, aby kolem ní Karolína mohla projít. Honzík ji chytil za ruku a následoval ji.

„Spí?“ Podívala se na dívku, která zavrtěla hlavou.

Karolína tedy zaklepala na dveře ženina pokoje a vstoupila dovnitř. Už zdálky spatřila, jak má Zuzana rozpálenou tvář.

„Mohu jít dál, Zuzano?“ zeptala se, než překročila práh. Dětem přikázala, aby zůstaly na chodbě a nechodily dovnitř. To by tak ještě scházelo, aby se nakazily i ony!

„Samozřejmě, paní.“ Zuzana zakašlala a pokusila se trochu zvednout na loktech, i když ji tělo bolelo, jako by dostala sto ran bičem.