Alexander Stainforth: Karolínino tajemství

Vydání první

Copyright © 2016 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps, Pcherská 185, 273 41 Brandýsek,

www.stainforth.cz v roce 2016 jako svou 3. publikaci

Odpovědný redaktor Josef Pepson Snětivý

Fotografie autora Petra Křížová

Ilustrace na přebalu © 2016 Martina Černá

Přebal a vazba © 2016 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

ISBN 978-80-903277-4-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-903277-2-6 (Formát MobiPocket)

ALEXANDER STAINFORTH

KAROLÍNINO TAJEMSTVÍ

Čtvrtý díl osudů

tajné dcery Rudolfa II.

Tato kniha je dílem fikce.

Ačkoli série Krásná Karolína obsahuje jména,

postavy a místa, které jsem čerpal z historických pramenů,

události jsou pouze výtvorem mých představ.

Alexander Stainforth

Kapitola 1.

1604

Karolína sebrala poslední zbytky sil a přidala do kroku, když v hamburském přístavu zamířili k plachetnici kapitána Justina Dashwooda. Jakub s Honzou ji i s dětmi sevřeli mezi sebe, aby je uchránili před davy lidí, kteří se trousili k jednotlivým lodím. Byli to nejen námořníci, mluvící řečmi, jež slyšela poprvé v životě, ale také obchodníci, nedočkaví zboží ze všech koutů světa.

Necítila se tu v bezpečí. Skoro celý život strávila na vesnici, izolovaná od města, které ji svou rušností nikdy nelákalo. Praha ji později svou rozlehlostí sice příliš neděsila, neměla však na ni jedinou dobrou vzpomínku. A teď je v Hamburku, v jednom z největších evropských přístavů, jak ji poučil Jindřich. A kolem nich je tak rušno, že kdyby je přece jen dostihl maršál Russworm, neměli by šanci zahlédnout ho včas.

Pevně k sobě přivinula Markétu a Honzíka a zhluboka se nadechla, když se Jindřich zastavil před jednou z nejmohutnějších lodí, které míjeli. Nedokázala si představit, že na ni vstoupí a vydají se na širé moře. Jindřich ji sice neustále přesvědčoval o tom, že za mořem budou v bezpečí, tam už ruce královských špionů a kompliců nedosáhnou, přesto zcela nevěřila, že svůj záměr dovede do konce. Nyní se ocitli v cíli a před nimi se odhalovala další cesta.

„To je ona,“ řekl Jindřich a obdivně si obchodní galeonu prohlížel. Přejel si jazykem po suchých rtech a osmělil se vydat přímo na loď, aby si promluvil s jejím kapitánem, když vtom se za ním ozval hluboký hlas.

„Slyšel jsem, že mě hledáte. Jsem Justin Dashwood, majitel a kapitán Neptuna.“

Karolína přimhouřila oči. Nerozuměla tomu muži jediné slovo. První dojem si mohla utvořit jen podle jeho vzhledu a tónu, jímž hovořil. Smekl klobouk, když ji konečně zaregistroval, a Karolína mírným pokývnutím pozdrav opětovala. Byl ještě vyšší než Jindřich, tmavovlasý, s temnýma uhrančivýma očima… Zatajila dech, protože si nemohla nepovšimnout jisté podoby s Petrem. Skoro se mohlo zdát, jako by její manžel vstal z mrtvých.

Jindřich se na muže přátelsky usmál, nenechal se vyvést z míry jeho rodnou angličtinou a zeptal se, zda by mohli mluvit německy. K jeho očekávání kapitán Dashwood okamžitě zareagoval a Karolína s překvapením shledala, jak obratně se Jindřich dokáže dorozumět. Naučil se tak dobře německy ve službách císaře, když ještě žila její matka? Zamračila se, neboť si konečně uvědomila, jak málo toho o Jindřichovi ví. Kdo mu poskytl vzdělání? Kdo byl jeho životním učitelem? To nikdy nenašla jedinou chvíli, aby tyto důležité odpovědi získala?

„Bojím se,“ vytrhla ji ze zamyšlení Markéta. Karolína ji odvedla trochu stranou, aby ji utěšila a zároveň nerušila rozhovor mužů.

„Jsem tu přece s tebou. A tohle… Tohle je jen loď,“ dodala nepříliš přesvědčivě. Samotnou ji totiž děsilo, jak se bude cítit, až loď vypluje z přístavu, opustí Labe a zanese je přímo na Severní moře. Jindřich jí o něm vyprávěl, a i když měl veškeré znalosti pouze z doslechu, byl jím přímo fascinován. Myšlenka, že stráví několik dní na otevřeném moři, v něm zažehla další sílu.

Honzík z lodi strach neměl. Kdyby mohl, okamžitě by se vyšplhal na palubu a prozkoumal každý její kout. Nic víc ho v tuto chvíli nezajímalo, a už vůbec ne jeho starší sestra se slzami na krajíčku.

Karolína si koutkem oka všimla, že k ní zamířil Jindřich.

„Za pár hodin vyplouváme,“ oznámil jí nadšeně.

Karolína vzhlédla k plachetnici. Působila tak majestátně a hrozivě s tou zadní mohutnou nástavbou, až se otřásla při představě, že na ni bude muset vstoupit.

„Neměj strach. Cesta bude bezpečná,“ ujišťoval ji, když v jejích očích spatřil pochybovačné záblesky.

„A co Honza s Jakubem? Jak ti se rozhodli?“

Jindřich na dva mladíky úkosem pohlédl a pokýval hlavou. „Zůstanou tady.“

„Dobrovolně, nebo už nám z peněz od hraběnky nezbylo tolik, abychom mohli v cestě pokračovat společně?“

„Z obou důvodů,“ připustil Jindřich.

„Neměli bychom je tady nechávat,“ namítla při představě, že by poblíž přístavu musela žít. Z jedné blízké lodi právě na molo sestupoval vysoký svalnatý muž, svlečený do půli těla a s pletí tak černou, jako by se právě vyválel v sazích.

„Je to nebezpečné místo. Od nikoho se tu jistě nedá očekávat nic dobrého…“

„Nemusíš se o ně bát,“ skočil jí do řeči a osmělil se vzít ji něžně za ruku.

„Jsou to naši přátelé. Pomohli nám, neměli bychom je nechávat napospas osudu. Co si tady počnou, Jindřichu? Jen se podívej…“

Rozhlédl se kolem. Ale neviděl nic z toho, co zřejmě děsilo Karolínu. Naopak. Přístav mu připadal plný života, nabízel tolik možností, jak naložit s budoucností… A Jakub s Honzou nejsou nezkušení mladíčci, jak si Karolína stále myslela. Dokážou se chopit šance, která se jim naskytne. Využijí jí ve svůj prospěch a pustí se za dobrodružstvím, stejně jako oni.

„To je život,“ odpověděl a vrátil se zpět ke kapitánu Dashwoodovi.

Karolína se při loučení s oběma mladíky neubránila slzám. Není to tak dlouho, co se seznámili v jeskyni, kam ji přivedl Jindřich. Možná měl pravdu. Pomstili vlastní sestru, stali se vyvrheli celé společnosti. Vědí už, jaké nástrahy osudu očekávat, poradí si. Nejhorší na tom všem však bylo, že už se nikdy neuvidí. Svět je příliš velký na to, aby se setkali. Obzvlášť když nebudou tušit, kam se Jindřich s Karolínou a dětmi uchýlí.

Den ubíhal tak rychle, že si Karolína ani neuvědomila, že stojí na palubě Neptuna a upírají se na ni oči přinejmenším třiceti námořníků, jimž vkládají do rukou své životy.

„Uvolním vám svou kajutu,“ oznámil kapitán Dashwood německy. Následovali ho tedy do jeho vlastního útočiště, které bylo zařízeno sice skromně, ale zato velmi útulně. Jindřich ani nemohl vyjádřit svou vděčnost, že jim přenechal své soukromé prostory.

Karolína očima přejela po místnosti. Postel, upevněná k podlaze, byla příliš malá na to, aby se na ní dostatečně prospali všichni čtyři. Rozhodla se, že děti budou mít přednost. Ona s Jindřichem se vyspí na podlaze. Pokud tu však mají strávit několik dní, kajuta jim bude zanedlouho malá. Honzík se začal ihned zajímat o různé mapy a deníky, jimiž byl přímo posetý kapitánův stůl, a ona se polekala, co všechno by mohl zničit, kdyby ho nechala chvíli bez dozoru.

„Kdy vyplujeme?“ hlesla unaveně, když se jí podařilo Honzíka přesvědčit, aby na žádnou z kapitánových věcí nesahal.

„Každým okamžikem. Poplujeme po řece a po setmění už nás čeká jen širé moře.“

Přivřela oči, zatímco děti zamířily k okénku, jímž mohly sledovat dění v přístavu.

„Můžeme kapitánu Dashwoodovi vůbec věřit? Neznáme ho – co když tě ten člověk v krčmě podvedl a úmyslně tě poslal k muži, který nás okrade o peníze a vysadí někde…?“

„Musíš lidem začít zase důvěřovat. Hostinský působil jako dobrosrdečný muž a stejně tak kapitán Dashwood. Navíc je to Angličan, a o těch je známo, že jsou čestní.“

Karolína zavrtěla hlavou a snažila se mluvit tiše, aby děti nemohly postřehnout obsah jejich rozhovoru. O Honzíka se nemusela obávat, to Markéta jí dělala starosti. Jak ji má uklidnit, když je sama plná obav z blížící se cesty?

„Bohužel mu nerozumím jediné slovo.“

Jindřich se usmál. „Naučíme se anglicky.“

Otočila se k němu zády, aby neviděl, jak se jí roztřásly ruce. „Všechno vidíš v růžových barvách,“ namítla. „A přitom sám netušíš, co nás čeká. Utratili jsme za cestu veškeré peníze… Co si počneme, až doplujeme do Anglie? Přemýšlel jsi o tom?“

Něžně se dotkl jejího ramene a otočil ji zpátky k sobě, aby jí pevně pohlédl do očí.

„Zeptám se kapitána, jaké máme v jeho zemi možnosti.“

„A to je vše? Nic víc?“ Polekalo ji to. Doufala, že má přesnější plán.

„Prozatím ano,“ přikývl. „Pár dní strávíme na moři. A mezitím na něco přijdu.“

Potřásla nervózně hlavou a kousla se do rtu, aby neutrousila nějakou jedovatou poznámku.

„Všichni budeme v pořádku, na to nikdo nezapomínejme,“ uklidňoval je Jindřich a sehnul se k Honzíkovi. „Copak alespoň ty se netěšíš na tuhle velkou výpravu?“

Honzík nadšeně přikyvoval a oči mu zazářily, jako by mu Jindřich právě slíbil kornout laskomin.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Karolína sebou prudce trhla a ustoupila k dětem. Kapitán Dashwood vešel a na všechny se přívětivě usmál. V rukách držel několik přikrývek.

„Pokud byste potřebovali něco dalšího, neváhejte se na mě obrátit.“

„Jste velmi laskav,“ poděkoval mu Jindřich. Pak kapitán pohlédl přímo Karolínu a znovu na Jindřicha, jako by ho beze slov žádal, zda by mohl překládat.

„Madam, můj přítel pobýval před časem u dvora císaře Rudolfa Habsburského. Mluví plynně francouzsky, česky, německy a anglicky. Byl by velmi dobrým učitelem pro vás a děti. Naučíte-li se alespoň několik vět v naší řeči, usnadní vám to příjezd.“

Když jí Jindřich přetlumočil kapitánovu nabídku, přelétl jí po tváři temný stín. Myslela si, že o svém císařském otci už nikdy neuslyší, že nechá minulost konečně za sebou a pohřbí ji v paměti tak hluboko, jak bude moci. Zalapala po dechu k odpovědi, ale nebyla schopná promluvit.

Justin Dashwood se zamračil. Zdálo se mu to, nebo tu krásnou ženu právě vyděsil?

„Jsme vám velmi zavázáni, rádi takovou nabídku přijímáme,“ řekl Jindřich a rozhodně nepředstíral vděčnost, jak by se Karolíně mohlo zdát, aby zachránil situaci. Skutečně v tom spatřoval naději, jak se co nejrychleji přizpůsobit novému životu.

Poté, co je kapitán zanechal o samotě, Karolína zjistila, že se celá chvěje a nedokáže to ovládnout. Přitom by měla zachovat chladnou hlavu a nepřidělávat dětem žádné starosti. Prožily si toho už příliš. Ztratily domov a otce. Dvakrát byly svědky, jak ho nelidsky mučí. A ona jim není schopná nabídnout pevnou mateřskou náruč, v níž by našly útěchu, jelikož se sama cítí tak zranitelná.

„Přece nepředpokládáš, že ten muž je špion tvého otce.“

„Neměla bych snad, po tom všem, co se stalo?“

Jindřich zavrtěl hlavou a posadil se na židli ke stolu. „Musíme na minulost zapomenout. Všichni. Čeká nás lepší svět.“

„A zůstaneme spolu?“ zašeptala Markéta a odhrnula si z tváře pramínek světlých vlasů. Mladšího bratra držela pevně za ruku a upírala na Jindřicha oči, které žádaly ujištění, že je nic nerozdělí.

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl Jindřich s úsměvem.

Karolína by nejraději namítla, že by neměl slibovat něco, co nemůže dodržet. Jenomže potřebovala, aby se Markéta uklidnila.

„Naučíme se novou řeč, nebude nám hrozit už žádné další nebezpečí,“ pokračoval Jindřich a snažil se tím děti povzbudit k dobré náladě.

„Skutečně s námi zůstaneš?“ skočila mu do řeči Markéta.

Jindřich se obrátil na Karolínu, žádal ji o pomoc, ale ona se rozhodla mlčet, nenaznačit mu jediným gestem, jak má odpovědět. Nechtěla být tou, co šíří plané naděje.

„Ano, pokud si to všichni budete přát,“ dodal s důrazem na slovo všichni a významně si Karolínu prohlížel.

Náhle se loď pohnula a zhoupla. Karolína ztratila rovnováhu, ale včas se přidržela rámu dveří. Tedy vyplouvají. Odrážejí se od břehů Hamburku, nechávají minulost za sebou.

„Pojď a posaď se,“ pobídl ji Jindřich a pokusil se ji rozveselit vřelým úsměvem.

A Karolína kupodivu zjistila, že se již nechvěje nervozitou. Jako by se skutečně vzdalovala nepřízni osudu, bolestem, které v ní zanechal. Začala se uvolňovat. Možná nebude tak složité myslet na budoucnost s trochou optimismu.

Honzík se nervózně ošil a pak se vrátil zpět k okénku, aby sledoval, jak opouštějí přístav, jak je město Hamburk a jeho věže stále menší a menší. Musel požádat Markétku, aby ho nadzvedla, jinak by si neužil tak náramnou podívanou. Fascinovalo ho to, a kdyby měl víc odvahy, okamžitě by opustil kajutu a sledoval vše přímo z paluby. Viděl by, jak kolem lodi krouží rackové, jak jim ukazují cestu k moři…

„Chceš se jít podívat na palubu?“ vyzval ho Jindřich a doufal, že uhodl, nad čím chlapec tak usilovně uvažuje.

Honzík se k němu nadšeně vrhl a Karolína, přestože chtěla namítnout, nakonec jen souhlasně přikývla. Sama se však rozhodla, že s Markétou zůstane v kajutě.

„Všechno bude v pořádku, jak Jindřich říká,“ pokusila dívku utěšit, když osaměly, a uvědomila si, jak jí drásá srdce pohled na její smutné oči.

„A co budeme v té nové zemi dělat?“

„Začneme nový život.“

Markéta uhnula pohledem. Nic z toho jí nemohlo zahojit bolavou duši. Její otec byl mrtvý. Vytrhli je z domova, pak je umístili k tetě, s níž se do té doby příliš nestýkali, a nakonec se vydali na dlouhou cestu, aby v Hamburku nasedli na loď, a navždy tak opustili evropskou pevninu, jež jim nepřinesla nic dobrého.

„Vím, že ti chybí otec,“ pokračovala Karolína. „I mně velmi chybí.“

Markéta se zamračila. „Je to tvá vina, že zemřel.“

Bylo to, jako by Karolíně vrazila dýku do hrudi. Zesinala a nebyla schopná hned zareagovat. Markéta měla pravdu. Kdyby se s Petrem Sýkorou nesetkala, byl by naživu a z dětí by se nestali štvanci. Měla raději zemřít na panství Jana Novohradského, ve sklepení, kde ji Marie s Josefem chtěli upálit. Ano, tak měl její život skončit. Byla by nezpůsobila tragédii v další rodině.

Vstala a přešla k okénku, z něhož před krátkou chvílí vyhlížel Honzík. Dokázala by vůbec spočítat, kolika lidem přinesla neštěstí, kolik jich kvůli ní zemřelo? Nejdříve její pravá matka, již zabila, když přicházela na svět. Pak Adam, jeden z nejhodnějších lidí, jaké kdy poznala. Měla na rukou krev celé vesnice. To kvůli ní… Kvůli ní…

Zaplašila slzy. Už jich prolila dost a zjistila, že jí nepomohou vyrovnat se s bolestnou ztrátou ani neukonejší její svědomí.

„Omlouvám se,“ hlesla za ní Markéta.

„Ne, to nemusíš.“

Markéta spustila nohy na zem a pomalu ke Karolíně přistoupila. Vnímala, jak se loď mírně pohupuje, ale zatím nemusela vynakládat žádné velké úsilí, aby udržela rovnováhu. Vzala Karolínu za ruku, a přiměla ji tak, aby se s ní střetla očima.

„Moc mě to mrzí, neměla jsem to říkat.“

„Ale jdi,“ zavrtěla Karolína hlavou a prsty ji něžně pohladila po tváři.

„Miluješ Jindřicha?“ zeptala se dívka znenadání a znovu tím Karolínu zaskočila, sama totiž neznala odpověď. Bývala přesvědčená, že ho miluje. Tehdy, poté, co ji odvezl do jeskyně a vyznal jí lásku. A pak, když za ní přijel na statek, si přece také uvědomovala, že k němu stále něco cítí. Jenomže nyní… Ztrácela se ve svých pocitech, navíc se tím ani nechtěla zabývat.

„Ne,“ řekla, avšak zdálo se, že to Markétu příliš neuspokojilo. Proto ještě dodala: „Proč se na to ptáš?“

„Kdyby s námi zůstal, jak sliboval, možná by bylo všechno jednodušší.“

„Nejsou to zrovna myšlenky, jimiž by se měla zabývat osmiletá dívka.“

„Já vím, jen… S ním jsme ve větším bezpečí.“

„Ano, to máš naprostou pravdu,“ připustila Karolína. Jenomže Jindřich s nimi přece nemůže zůstat navždy. Ne za současného stavu.

„Měla by ses za něho provdat,“ prohlásila Markéta najednou.

„Provdat se za něj?“ nadhodila, jako by byl její návrh směšný. „Jsou určité záležitosti dospělých, na které bys ve svém věku neměla myslet.“

„Otec mi vždycky říkal, že nejsem jako ostatní děti, že nad vším příliš hloubám.“

„Měl naprostou pravdu,“ připustila Karolína a cítila, jak se jí nervozitou zúžilo hrdlo. Možná by nebylo špatné vyjít na palubu a nadýchat se čerstvého vzduchu.

„Budeš o tom muset uvažovat. Bez něho budeme ztraceni.“

Karolína se nadechla k odpovědi právě v okamžiku, kdy se otevřely dveře. Dovnitř vpadl Jindřich s úsměvem tak nakažlivým, že její špatná nálada začala zvolna ustupovat.

„Musíte jít se mnou! Ten pohled je úžasný!“ vykřikl. Nečekal na jejich reakci a rychle se vracel na palubu, kde zanechal Honzíka v blízkosti kapitána Dashwooda.

Karolína natáhla k Markétě ruku a společně se vydaly za ním. Svěží vítr ji skutečně trochu povzbudil. Vnímala, jak se opírá do plachet a žene loď stále kupředu.

Na řece bylo poměrně rušno. Nedaleko plula opačným směrem ještě větší plachetnice, kolem pobřeží se to hemžilo rybářskými loďkami. Rackové nadělali příšerný rámus a vznášeli se blízko plachet. Karolína se instinktivně přikrčila, když hejno prolétlo přímo nad nimi, a vyvolala tím na tváři statného kormidelníka úsměv. Nejistě na něho pohlédla a pak se opatrně přidržela zábradlí, jako by nevěřila, že je skutečné a pod jejím dotykem se nerozpadne.

„Není to krása?“ zeptal se Jindřich. V zelených očích mu jiskřilo, jako by zažíval největší dobrodružství svého života.

Omládl nejméně o pět let, pomyslela si v duchu. Snad bude mít tato cesta blahodárné účinky na všechny. Modlila se, aby měl Jindřich pravdu, když říkal, že minulost bude pohřbena jejich příjezdem do Anglie. Už tady se přece mohou cítit lépe, volněji. Nemusí mít obavy, že jim budou v patách vojáci a že se je císař pokusí znovu rozdělit.

„Madam, dovolte mi, abych vám představil Pascala de Clossey,“ promluvil kapitán Dashwood německy a Jindřich se už nadechoval, aby Karolíně jeho slova přeložil, jenomže zmíněný muž se uklonil a promluvil česky.

„Jmenuji se Pascal de Clossey a jsem přítel kapitána Dashwooda, madam. Je mi ctí, že vás poznávám,“ uklonil se, jako by mluvil se šlechtičnou.

Karolína prudce zčervenala, uvedl ji do rozpaků. Musela připustit, že Pascal de Clossey byl na první pohled velmi sympatický. Na mírně zarostlé snědé tváři s ostrým nosem se objevil úsměv, který rozzářil jeho hnědé oči. Instinktivně se přestala obávat, že by mohlo jít o člověka, který by překazil jejich plány a chtěl by ji odvést zpět do Prahy, jak ji napadlo v kajutě, kde se o něm zmínil kapitán. Necítila z něho žádné nebezpečí… prozatím.

„Po dlouhé době konečně nějakému cizinci rozumím,“ řekla po krátkém zaváhání.

„Můj přítel, lord Dashwood, mě požádal, zda bych vás po dobu plavby nezasvětil do jeho rodné řeči,“ pokračoval Pascal a prohlížel si při tom děti, které na něho zvědavě upíraly oči.

„Ano, to by od vás bylo laskavé,“ odtušil Jindřich a vzájemně se představili.

Karolína si všimla, že ji kapitán po celou dobu upřeně pozoruje. Krátce na něho pohlédla a znejistilo ji, že se od ní neodvrátil, ale dál ji hltal tmavýma, pronikavýma očima.

„Co kdybychom začali hned?“ navrhl Pascal a už se ji gestem ruky chystal nasměrovat do kajuty, když zasáhla.

„Jsme vám velmi vděční, ale rádi bychom si alespoň dnes odpočinuli. Máme za sebou náročnou cestu.“

„Samozřejmě,“ usmál se Pascal omluvně. „Ale navrhuji, abychom se hned ráno pustili do práce. Slibuji, že než doplujeme do Plymouthu, budete schopni porozumět lordu Dashwoodovi alespoň několik slov.“

„To je od vás velmi laskavé, pane,“ poděkovala mu Karolína.

„Kapitán by vám rád představil další členy posádky,“ dodal ještě Pascal.

Karolína tak poznala kuchaře Lewise, který pocházel z Anglie jako jejich kapitán. Ale kromě rodné země s ním neměl nic společného. Na první dojem bylo patrné, že je mistr v kuchařském umění. Oblečení na něm málem praskalo ve švech a Karolínu napadlo, že kdyby se předklonil, uslyšeli by jistě zvuk párající se látky. Mračil se na ni, ale zřejmě jen kvůli slunci, které se mu opíralo do očí.

Jako druhý přišel na řadu kormidelník Liam. Pascal jim prozradil, že před třemi lety ovdověl. Jeho žena zemřela při porodu, a i když se dítě podařilo zachránit, přežilo pouze několik dní. Poté následovalo svou matku, a Liam se rozhodl opustit dům a přejít do služeb lorda Dashwooda. Moře mu prý dovolovalo zapomenout.

K dalším námořníkům se Pascal zdržel veškerých komentářů a vždy jen vyslovil jejich jméno. Karolína usoudila, že zřejmě patří k lidem, které je možné najmout v kdejakém přístavu a s kapitánem Dashwoodem a Anglií je nic výjimečného nespojuje. A když si o pár minut později pokusila vybavit jejich jména, zjistila, že si na žádné z nich nedokáže vzpomenout. Ta zvláštní výslovnost jí jen zamotala hlavu.

„Nemohlo mi uniknout, že o kapitánu Dashwoodovi hovoříte jako o lordu,“ podotkl Jindřich.

„Ano, samozřejmě, někdy na to dočista zapomenu, přitom se vždy snažím hájit kapitánova přání. Jeho původ je vskutku urozený. Jakmile však vstoupí na loď, promění se v hrdinného kapitána Dashwooda,“ zažertoval Pascal.

Jindřicha toto zjištění překvapilo; kdyby to tušil, byl by mu projevil ještě větší úctu. Kapitán Dashwood se tomu však zasmál. Právě z tohoto důvodu nikdy na svých plavbách nezdůrazňoval svůj titul a původ. Těšilo ho, když s ním lidé mluvili otevřeněji. Považovali-li ho jen za úspěšného, čestného obchodníka a námořníka, jednali s ním bez zbytečných okázalostí, příslušejících vyšší šlechtě, a tím pádem i mnohem upřímněji.

Jakmile zamířili zpět ke kajutě, Jindřich ještě využil příležitosti a vyměnil si s kapitánem několik slov ohledně cesty, která Karolíně a dětem Pascal okamžitě tlumočil.

Pro Karolínu bylo velmi uklidňující, že na lodi stráví přibližně šest dní, pokud s kapitánem poplují až do jeho rodného Plymouthu. Mohou vystoupit ale i v jiných přístavech, v Doveru nebo v Southamptonu, záleží zcela na jejich přání. Jindřich neuměl odpovědět hned, který přístav zvolí jako konečný, ale slíbil kapitánovi, že mu nejpozději zítra sdělí své rozhodnutí. Pak ještě zdůraznil, jak by ho potěšilo, kdyby v kajutě, kterou jim tak laskavě poskytl, mohli společně povečeřet.

Když se vzdalovali z paluby, Karolína cítila v zádech Dashwoodův pohled. Měla nutkání se otočit, ale ustála nepříjemný pocit.

„Připadala ti povědomá?“ zeptal se kapitán Pascala, když uslyšel bouchnutí dveří kajuty.

Pascal pokrčil rameny a opřel se o zábradlí. „Ne. Myslím, že bych její tvář nemohl zapomenout. Takových krásek jsem v Praze příliš nevídal.“

„Je vskutku nádherná.“

„Že ty ses zamiloval,“ dobíral si ho Pascal.

„Ne, pokusím se držet od ní dál.“

„Ale proč? Měl bys zkusit štěstí.“

„Je vdaná. Podívej se na jejich dvě děti. A pokud mě zrak neklame, další je na cestě.“

Pascal si přítele udiveně prohlédl. „Zatraceně, Dashwoode!“ vykřikl naoko zděšeně. „Měl bys trávit víc času s lidmi, abys pak nepovídal takové hlouposti.“

Kapitán pozdvihl obočí. Neměl nejmenší tušení, co mu Pascal naznačuje, co mu snad uniká.

„Ti dva nejsou manželé a ta krásná osůbka není určitě matkou té dívky.“

„Z čeho tak usuzuješ?“

„Copak jsi skutečně slepý? Neviděl jsi, jak se k sobě ti dva chovají? Ano, on ji zřejmě miluje, ale ona láskou příliš nezáří. A tu dívku by musela porodit ještě jako dítě, aby vůbec mohla být její matkou.“

Kapitán se zamračil. Ano, když nad tím tak uvažoval, měl Pascal naprostou pravdu. Ale hostinský mu přece říkal, že jsou manželé a… Co když je to všechno lež a on pomáhá na útěku nějakým zločincům? napadlo ho najednou. Zatraceně, měl si je alespoň lépe prověřit, než je vzal na palubu Neptuna.

„Vsadím se, že vím, co se ti honí hlavou,“ vyrušil ho ze zamyšlení Pascal.

„Něco tají… A pokud nejsou manželé, strašlivě na tak dlouhé cestě riskují.“

„Možná bys je tedy měl oddat, jako kapitán této lodi.“

Justin Dashwood šlehl po Pascalovi netrpělivým pohledem. Někdy ho upřímně nesnášel. A teď právě taková chvíle nastala. Pro nikoho nebyl nikdy čitelnější než právě pro Pascala. Uzavíral se před světem, nechtěl se nechat ranit, podruhé už ne. Zapřísahal se, že do svého života nepustí nikoho a už vůbec ne další ženu, která by mu jen zlomila srdce.

„Nic mi do jejich záležitostí není,“ řekl odtažitě a zamířil do podpalubí. Ano, skutečně se do toho nebude plést. Dostal zaplaceno, splní svůj dluh, o víc se zajímat nebude.

Jenomže… I když se snažil uvažovat nad budoucími obchody, v mysli se mu vybavovala barva Karolíniných modrých očí. Je možné, že by ho uhranula? Dosud se mu nestalo, aby na něho nějaká žena takto zapůsobila. Nedokázal se od ní odtrhnout, od jejích smyslných rtů, krásně tvarovaných rukou… Musí se od ní zkrátka držet dál. Pokud to ovšem dokáže.

Karolína. To jméno sotva dokázal správně vyslovit i v myšlenkách, přesto ho něčím okouzlovalo.

Je možné zamilovat se do ženy, o které vůbec nic neví? Ne, ovšemže ne. Může to být nanejvýš poblouznění, jelikož už dlouho na žádné ženě nespočinul pohledem déle než několik vteřin. Nevěstince v přístavech nevyhledával, po společnostech na jednu noc netoužil. Poslední měsíce se navíc věnoval pouze obchodu, cestoval mezi Plymouthem a dalšími přístavy a na nic jiného mu nezbýval čas.

Vytěsní ji z myšlenek a po celou dobu večeře na ni jedinkrát nespočine pohledem, přísahal si, protože se obával, že by mohl podlehnout její modrým očím a způsobit si mnohé nepříjemnosti.

Těšil se, až dorazí domů. A doufal, že mu Jindřich sdělí co nejdříve, že vystoupí hned v prvním anglickém přístavu. Znamenalo by to pro něho skutečně spásu.

Jak ovšem přežije dlouhé dny na moři, aniž by se s Karolínou střetl? Věděl, že to rozhodně nepůjde zařídit a pokaždé ji také nebude moci ignorovat, jinak by všem mohlo dojít, proč se tak chová.

Nebude to jednoduché, ale má na práci mnohem závažnější věci. Zanedlouho opustí řeku a uvítá je Severní moře.

Žádná žena pro něho nebude existovat. Už nikdy.

Kapitola 2.

Na večeři dorazil kapitán i Pascal de Clossey. Kuchař jim v miskách donesl velké porce pečeného masa a chléb, který zakoupili ještě v přístavu.

Pascal jim při jídle začal vyprávět vlastní zážitky z Prahy. Toužil se setkat s císařem, ale jeho věrní služebníci ho k němu odmítali pustit. Císař v tu dobu neposkytoval žádné audience a v podhradí šly šeptem fámy o jeho choromyslnosti. Karolína se raději věnovala dětem, než aby se do debaty zapojovala. O duševní nemoci svého otce věděla už dost. A hluboko v ní zakořenil strach, že i ona se jednoho dne stane její obětí.

Když se odtrhla od dětí a vyhledala očima kapitána, znepokojilo ji, jak zamračeně se tváří a jak se vyhýbá jejímu pohledu.

„Prozraďte mi, jaké štěstí jste v Praze našli vy,“ ukončil své vyprávění Pascal, když kuchař odnášel prázdné misky.

Jindřich nezaváhal ani na okamžik. „Sloužil jsem u císařské osobní stráže.“

„Vskutku? Měl jste někdy tu čest setkat se s císařem osobně?“

„Samozřejmě.“

„Jaký je to člověk? Je skutečně pravda, co se o něm povídá?“ zajímal se Pascal.

Karolína pevně zaťala ruce. Nervozitou se začaly chvět a ona musela změnit téma rozhovoru, jinak by se jí nepodařilo skrýt, jak je rozrušená.

„Povězte nám, kde jste se tak skvěle naučil česky,“ obrátila se na Pascala a jako by v té chvíli poprvé kapitána Dashwooda zaujala.

„Už v dětství. Má matka pocházela z Čech. Provdala se do Francie proti své vůli a přísahala si, že nikdy nedopustí, aby její děti neznaly její rodnou řeč.“

„A váš otec souhlasil?“ podivila se.

„Matka se umí lidem dostat pod kůži. A otec byl velmi přizpůsobivé povahy, podařilo se jí získat ho na svou stranu.“

„Musí to být zajímavá žena,“ podotkla Karolína s obdivem.

„Ano, to je,“ souhlasil s ní Pascal.

„Co vás vůbec přimělo k cestování?“

„Mladší syn ze dvou dětí nemá příliš na výběr. Může udělat kariéru u vojska, nebo se uchýlit k církvi. Nelákalo mě ani jedno, jsem spíše umělec, cestovatel… Rád poznávám nové země, jejich lid, kulturu…“

V ten okamžik si kapitán postěžoval, že se cítí trochu dotčený, když tak žoviálně konverzují, a on nemá to potěšení rozumět jedinému slovu. Pascal mu tedy všechno stručně převyprávěl, aby zůstal v obraze, a pokračoval v tom i po následující dobu.

„A co jste hledal v Praze? Štěstí ve službách císaře?“ vstoupil do rozhovoru Jindřich. Karolína přivřela nesouhlasně oči. Copak Jindřich nepochopil, že právě od tohoto tématu chtěla Pascala odvést?

„Mám být zcela upřímný?“ nadhodil Pascal, jako by ho jejich případná odpověď snad přiměla k jinému rozhodnutí než pokračovat.

„Chtěl jsem mu prodat jistou knihu, na kterou jsem narazil v Anglii.“

Karolína povytáhla obočí. Věděla o otcově sběratelské vášni, a nepřekvapilo ji tudíž, že Pascal nehodlal promarnit příležitost.

„Musí to být bezesporu jedinečný kousek, když jste kvůli tomu přicestoval až do Prahy,“ řekla se zaujetím.

„To ano,“ přikývl Pascal a napil se z cínového poháru vína. „Kdyby se někteří zasvěcení alchymisté dozvěděli, že ji mám při sobě, byli by schopni čehokoli, aby ji získali.“

„Prozradíte nám její obsah?“ zeptal se Jindřich.

„Rád bych, ale budete ve větším bezpečí, když se nedozvíte o tajemství, které tato kniha obsahuje,“ odvětil oslovený zcela vážně.

Když se o chvíli později loučili, kapitán jim nabídl prohlídku podpalubí. Karolína sice příliš netoužila scházet po příkrém žebříku do stísněného temného prostoru, kde se to hemžilo nejen pachem zpocených těl, ale jistě i krysami, jenomže Jindřich i děti o to projevili zájem. V přední části trupu se na hlídce objevil námořník Jeremy, kterého jí kapitán představoval na palubě již dříve, jenomže si nebyla schopna zapamatovat cizí jméno. Byl svlečený do půli těla, po němž mu stékaly pramínky potu, lesknoucí se v paprscích zapadajícího slunce, jež dovnitř proudilo skrze uvolněné otvory pro děla.

O kousek dál narazili na cenný náklad. Parfémy, vína, skvostné látky až z Paříže… Zkrátka vše, co se dá v Anglii velmi dobře a rychle prodat, komentoval to kapitán jen několika slovy.

„A kam se poděla některá děla? Vidím jich jen dvanáct,“ zeptal se Jindřich německy rovnou kapitána.

„Třikrát jsem se při svých plavbách setkal s piráty,“ odpověděl kapitán, zatímco Pascal jeho slova překládal ostatním.

„Při prvním střetnutí jsem se odvážil bojovat, má loď byla potopena a mnoho z mých mužů přišlo o život. Při druhém střetnutí jsem byl již opatrnější. Španělští piráti nás varovali – pokud zaútočíme, nevezmou si jen náklad, vybijí celou posádku. Přesto jsem podlehl nátlaku posádky a vydal rozkaz k útoku. Já a několik mých blízkých přátel jsme jen o vlásek unikli smrti. Při třetí plavbě jsem piráty uposlechl, a všichni jsme vyvázli živí. Nechal jsem některá děla odstranit, nemohly ochránit lidské životy ani náklad. Tahle jsou tu prakticky jen pro výstrahu. V přístavu by se velmi rychle rozneslo, že Neptun není schopný obrany, a brzy bychom měli problémy.“

Honzík hltal Pascala očima. Každé jeho slovo se pokoušel zapamatovat a v duchu si představoval, jak odvážný musel kapitán být, když se pustil do boje s piráty. Karolína jej vzala za ruku, chtěla být co nejdříve zpátky na palubě, na čerstvém vzduchu. Podpalubí ji jen zbytečně děsilo. Navíc když opodál zapištěly krysy, rychle uskočila stranou a doufala, že si z ní pak muži nebudou tropit žerty po celý zbytek plavby.

Později se řeka začala rozšiřovat, jak se blížili k moři. Zařadili se za ostatní lodě, které se chystaly opustit klidné vody, a pak se spořádaně ponořili do vysokých mořských vln.

V tu dobu už všichni klidně oddechovali, vyčerpáni cestou do přístavu. Děti spaly v kapitánově posteli, Jindřich s Karolínou si ustlali na podlaze vedle nich a pokoušeli se zamhouřit víčka. Karolína však vytřeštila oči při každém sebenepatrnějším zaškrábání. Děsila se, že se probudí a vedle sebe spatří krysu velikosti kočky, která si na ní bude chtít pochutnat.

Nervózně se zavrtěla a nadzvedla hlavu, aby okénkem pohlédla na úplněk, zářící vysoko na obloze.

Přestože předpokládala, že v noci ani na chvíli neusne, opak byl pravdou. A když se tedy s východem slunce probudila, jako první ji překvapila vůně slaného vzduchu, která se rozprostírala všude kolem ní. Nebyla nepříjemná, jen zcela neznámá.

Otočila se k Jindřichovi, ale zjistila, že vedle ní neleží. Znepokojilo ji to. Posadila se a zkontrolovala, zda jsou alespoň děti v posteli a spí.

Potichu vstala, aby je neprobudila, a zamířila ke dveřím. Sotva se ocitla na palubě, zarazily ji podivné dávivé zvuky. Okamžitě ji napadlo, že se během noci něco přihodilo. Jindřich se střetl s kapitánem, vypukl souboj… a teď možná zápasí o život.

Popošla do jasného paprsku slunce, a tehdy ho uviděla. Jindřich doslova visel přes zábradlí a zvracel.

Ihned k němu spěchala, když ji zarazil hluboký hlas kapitána.

„Seasickness.“

Nechápavě na něho pohlédla. Neměla ponětí, co to slovo znamená, jen mohla tušit, že má jakousi spojitost s Jindřichovým stavem.

„Seasickness,“ zopakoval kapitán trpělivě, ale Karolína pouze zavrtěla hlavou. To už se však Jindřich trochu vzpamatoval a obrátil se k ní. Vyděsilo ji, jak je v obličeji zelený a jak jsou jeho oči podlité krví.

„Mořská… nemoc,“ vysoukal ze sebe a s vypětím sil se postavil na nohy. Levou rukou se však stále přidržoval zábradlí, aby případně zbrzdil nepříjemný pád, pokud by se mu podlomila kolena.

„Mořská nemoc?“ zašeptala Karolína a kapitán přikyvoval, jako by jejím slovům rozuměl.

Jindřich se znovu naklonil přes zábradlí a vydal ze sebe další dávivý zvuk. Karolína se mu okamžitě vydala na pomoc, ale gestem ruky ji zarazil. Nechtěl, aby ho viděla takhle zlomeného. Pokořila ho nemoc, za kterou by se každý dospělý muž v jeho postavení styděl. Jak může ochránit ženu a děti, když si s ním mořské vlny pohrávají hned na samém počátku a nutí ho pokleknout před jejich silou?

Na palubě se ocitl Pascal de Clossey a Karolíně se rázem ulevilo. Konečně někdo, kdo jí bude moci přetlumočit vše, co kapitán řekne.

„Madam, je ještě chladno, měla byste si obléknout něco teplejšího,“ podotkl, když shledal, že je stále oblečená v prostých šatech s krátkými rukávy.

Teprve nyní si uvědomila, že vyšla na palubu zcela neupravená. Jenomže měla takový strach o Jindřicha, že si to ani neuvědomila.

„Omlouvám se, jen jsem hledala…“ Koho vlastně? Manžela? Nebylo by jednodušší, kdyby ho zkrátka nadále nazývala manželem, jako cestou do Hamburku? Domluvili se na tom, protože pokud by někdo zjistil, že za Jindřicha není provdaná, mohlo ji to uvrhnout do svízelné situace.

„Hledala jsem manžela,“ dodala Karolína.

„Ach, samozřejmě,“ řekl Pascal a úkosem na kapitána pohlédl. To, jak se zarazila, jim oběma dostatečně odpovědělo na otázku, zda jsou skutečně svoji.

Kormidelník Liam se něčemu hlasitě zasmál a pak bylo znovu slyšet Jindřicha, jak bojuje s mořskou nemocí.

„Madam, bude lepší, když vás doprovodím do kajuty. Vašeho manžela zřejmě bude trápit mořská nemoc po celou dobu cesty,“ řekl Pascal.

Pohlédla na Jindřicha. Nebyla si jistá, zda je rozumné nechat ho v tuto chvíli samotného, ale opět se pokoušel vzchopit a přikyvoval, aby Pascala rozhodně uposlechla.

Vzdychla si. Nemělo žádný smysl se s Jindřichem přít. V okamžiku, kdy se na Pascala otočila, konečně zaregistrovala celou tu nádhernou scenérii.

Tak tohle je moře, problesklo jí hlavou. Popošla dál od Pascala, oběma rukama se pevně chytila zábradlí a okouzleně hleděla na temnou modř. Konečně si uvědomila jeho majestátnost, chladný vzduch, který jí putoval po nahých pažích, a pak také drobné krůpěje vody, jež jí přistály na obličeji, když loď klouzala z jedné vlny na druhou.

Celou dobu vyrovnávala stabilitu, aniž by si to uvědomila. A děkovala Bohu za to, že netrpí stejnou nemocí jako Jindřich. Nevěděla, zda by takovou cestu přežila s tím maličkým pod srdcem.

„Kapitán se ptá, zda jste uchvácená krásou moře, nebo z něj máte strach.“

Pascal se postavil vedle ní a v okamžiku, kdy se střetl s jejíma očima, mu vlastně ani nemusela odpovídat.

„Uchvácená i vystrašená. Netušila jsem, že moře je tak nádherné,“ přiznala po pravdě. Za sebou nechávali zemi, která se každým okamžikem zdála menší a menší. A když se otočila k přídi, aby spatřila, co je před nimi, nepocítila téměř žádný strach. Jen upokojení. Tady, na širém moři, je konečně v bezpečí.

„Připadáte mi jako velmi odvážná žena, madam,“ podotkl Pascal obdivně.

„Ne, to určitě ne,“ oponovala mu.

Pascal se pousmál a zvědavě si prohlížel výraz v její tváři. Skutečně si moře zamilovala na první pohled. Okamžitě o tom referoval Dashwoodovi, jenž byl stejně překvapený jako on sám.

„Měla bys jít dovnitř, je tu chladno,“ ozval se za ní Jindřich, který se k nim dosoukal. Karolína jen němě přikývla. Líbilo se jí nořit se do vláčných vln moře, utopit v něm veškerou minulost. Při pohledu na zpěněnou hladinu se začala cítit klidněji.

„Ano, vrátím se k dětem. A ty bys měl jít se mnou.“

„Kdepak. Požádám kapitána, zda bych nemohl zůstat někde v podpalubí, jinak vám všem cestu jen znepříjemním.“

„To nepřipadá v úvahu. Zůstaneš s námi.“

„Karolíno…“

Přiložila mu prst na ústa. „Žádné námitky. Pojď, v kajutě je alespoň trochu tepleji.“

Kapitán s Pascalem pozorovali, jak se vzdalují z paluby. A oba uvažovali nad tím, co mají ti dva vlastně společného, když to není manželství ani děti.

„Mohla by být jeho dcera,“ poznamenal kapitán Dashwood.

Pascal o tom chvíli přemýšlel, pak to však zavrhl. „Ne. A jen si připomeň, jak se na ni dívá.“

Justin Dashwood přikývl. Ano, v tom měl Pascal naprostou pravdu.

„Myslíš, že před někým prchají?“

„Nejspíš,“ odvětil Pascal. „Stačí vyslovit jméno římského císaře, a ta žena strne, jako bych vyvolával samotného Satana.“

Kapitán potřásl hlavou. Nevěděl, proč ho Karolína tolik zajímá, ale přál si rozluštit její tajemství. Ne z důvodu, že by ho chtěl využít proti ní, nikdy by na něco takového nepomyslel, jen soudil, že pak na ni konečně přestane usilovně myslet.

„Podívej,“ ukázal náhle na nebe.

Pascal vzhlédl, ale neviděl nic jiného, než jasnou oblohu, snad jen několik bílých mraků kdesi v dáli.

„Přižene se bouře. Měli bychom se na ni připravit.“

„A to jsi, proboha, poznal jak?“

Justin se usmál. „Zkušenosti námořníka, na to nezapomínej. Tohle přece není má první plavba. A ve vzduchu visí zvláštní napětí.“

Pascal natáhl ruku před sebe, jako by mohl skutečně pocítit nějakou energii. Pak si jen vzdychl a sledoval, jak Justin udílí posádce příkazy.

Děti uvolnily Jindřichovi místo v posteli a starostlivě si ho prohlížely. Je štěstí, že mořské nemoci nepodlehly i ony, říkala si Karolína v duchu. S každou další hodinou, kterou strávila s dětmi v kajutě, se Jindřichovo sténání tišilo, až nakonec uslyšela jeho klidný dech. Doufala, že se nemoc umoudřila a Jindřich už prožije zbytek plavby naprosto zdráv.

Věděla, že musí děti nějak zabavit, ale neměla ponětí, čím. Má vymyslet nějakou hru? Žádné nápady nepřicházely a ona si připadala s každou další minutou zoufalejší.

Jako na zavolanou se ozvalo opatrné zaklepání na dveře. Pascal de Clossey se nabídl, že by mohli začít s výukou, jak si včera slíbili. Přijala to s nadšením, v což ani nedoufal.

Přestože se snažili mluvit potichu, Jindřicha jejich hlasy stále vyrušovaly a neklidně se zmítal na posteli. Zdálo se však, že nevolnost zcela ustala.

„Pokud se cítí lépe, pak to nemohla být mořská nemoc,“ usoudil Pascal. „Možná měl problémy jen s výtvorem zdejšího kuchaře. Přiznám se, že i já jsem s tím měl na samém počátku menší svízel, ačkoli kapitán si jeho umění nemůže vynachválit. Ale to není nic proti tomu, když jsme na delších cestách nuceni stravovat se jen nasoleným masem a suchary…“

Pascal je začal učit několik základní slov a vět. Během poledne si vše neustále opakovali a on měl velmi dobrý pocit, jak si Karolína vede. U dětí nepředpokládal nic jiného – dětská mysl je tvárná a přijme nejvíce nových poznatků, kdežto dospělý člověk je již vázaný na každodenní zvyklosti, už není tolik přístupný novým věcem. Karolína však byla výjimkou. Hodiny tak plynuly celkem poklidně, dokud se loď nezačala divoce houpat na vlnách.

Jindřich byl už znovu bdělý a zdálo se, že opět při síle.

„Co se to děje?“ zeptala se vyděšeně Karolína. Nemohla si nevšimnout, jak do kajuty proudí stále méně a méně světla. Nebe se zatahovalo.