Alexander Stainforth

Ďáblova nevěsta

Praha 2018

Alexander Stainforth: Ďáblova nevěsta

První upravené vydání, celkové pořadí vydání druhé

Copyright © 2018 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps,

Košická 63/30, 101 00 Praha 10 - Vršovice

www.stainforth.cz v roce 2018 jako svou 10. publikaci

Redaktorka: Eva Pánková, 2018

Motiv na obálce: Samphotostock.cz

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88179-07-8 (ePub)

ISBN 978-80-88179-08-5 (MobiPocket)

Kapitola 1.

Anglie, 1869

Zima neodcházela. Trvala už několik týdnů a její konec byl v nedohlednu. Cesty pokryly vysoké závěje sněhu, a i když se je snažil rozehnat divoký studený vítr, přes den se snášely z oblohy vločky tak husté, že skoro nebylo vidět na krok. Bílá tma ovládla celou krajinu, zahalila ji do neproniknutelného pláště a lidé, uvěznění ve svých domech, mohli jen hádat, jaké hrůzy se tam venku dějí. Ti, kdo si neudělali zásoby, neměli šanci si je doplnit, trpěli hlady, někteří vážně onemocněli a umírali. Zima nedělala rozdíly – brala si děti i starce. Jako by verbovala duše pro blížící se nebeský boj zimy a jara. Dnem i nocí se nesly modlitby, nářky i prosby, žádné však Bůh nevyslyšel.

Karina Potterová s obavou pohlédla ke krbu. Zásoba dřeva se povážlivě tenčila. Měli s ním lépe hospodařit, teď už je příliš pozdě začít šetřit.

Zabalila se do teplého kožešinového kabátu a posunula si křeslo blíž k ohni. Hřála si nad ním ruce a cítila, jak jí žár prostupuje do celého těla. Věděla, že z této chvíle musí načerpat co nejvíce sil. Až jim dřevo dojde, pak budou odkázáni jen na oblečení a přikrývky. Doufala, že se do té doby počasí umoudří. Už před pár dny otčím navrhl, že v nejhorších časech začnou pálit knihy a nábytek. Jen při té myšlence se otřásla rozčilením. Vzácné výtisky po jejích předcích, starožitné almary i truhly, toho se mu zachtělo pálit, místo aby se postaral o zásoby včas. Děkovala Bohu, že tu teď není s ní, že se zahřívá whisky ve svém pokoji a nerozrušuje ji.

Všechno se tak změnilo… Ani si nepamatovala, kdy byla naposledy šťastná. Snad před čtyřmi roky, než zemřela maminka. Ano, tehdy jí štěstěna přestala projevovat přízeň, tehdy se na ni vrhly jen starosti a boj o přežití. S otčímem, Jamesem Wilmontem, nebylo jednoduché vycházet. Nikdy si příliš neporozuměli a po matčině smrti jejich nepřátelství nabralo na síle. Hlavně ze strany otčíma. Neustále jí vyčítal, že musí živit její hladový krk, jak je nevděčná a je mu jen zbytečnou přítěží. Až poslední rok jeho výbuchy vzteku trochu ochably, když zjistil, že Karina roste do krásy. A tu by přece mohl zpeněžit. Karina se ani nechtěla domýšlet, jaké plány spřádá v tichu svého pokoje.

Vyrušilo ji zavrzání dveří. Polekala se a prudce se otočila. S úlevou zjistila, že dovnitř vchází sluha Edward, jediný, který s nimi zůstal po tom, co otčím přestal služebnictvo vyplácet.

„Mohu pro vás něco udělat, slečno Karino?“ oslovil ji a trochu se pousmál, aby rozveselil její smutné hnědé oči.

Zavrtěla hlavou a poděkovala. Měla ho ráda, znal ji odmalička. Sloužil tu už za života jejího pravého otce. Kdyby byl ještě naživu… Okamžitě se okřikla – už žádná kdyby.

„Ne, děkuji ti, Edwarde,“ usmála se a pobídla ho, aby se posadil k ní. Zdálo se, že je prochladlý až na kost, kůži měl téměř průsvitnou.

„Děkuji, slečno, ale u krbu není mé místo,“ odmítl a už už se chystal odejít, když ho Karina zarazila.

„V krutých časech přece není nutné dodržovat žádná pravidla,“ řekla a zdálo se, že Edward váhá. Přesto se nakonec jen uklonil a zmizel ve studené chodbě.

Karina si vzdychla. Už dlouho si neměla s kým popovídat. Její komorná byla jen o rok mladší, učinila si z ní důvěrnici, ale když ji otčím nevyplatil čtyři měsíce, musela jít hledat štěstí jinam. Přece jen, její rodina byla početná, pocházela z devíti sourozenců a jako nejstarší z nich musela přispívat na domácnost. A starý kaplan ztrácel paměť. Rozhovory s ním jí nepřinášely žádnou útěchu.

Pomyslela na Philipa, otčímova levobočka, kterého se milostivě ujal, když mu zemřela matka a neměl žádné příbuzné, k nimž by se uchýlil. Otčím ho uznal, ale choval se k němu hůř jak k psovi. A přitom se Philip mohl přetrhnout snahou, aby se mu zavděčil. Srdce Jamese Wilmonta však bylo tvrdé jako skála, neznalo cit a slitovaní.

Už je tomu čtyři týdny, co Philip uprchl, uvědomila si Karina. Otčím po něm dal pátrat, bezvýsledně. Doufala, že je v pořádku, že ho kruté počasí nezastihlo někde venku. Každá její večerní modlitba patřila zčásti Philipovi.

Trhla sebou, když dveře podruhé zavrzaly a dovnitř opět vstoupil Edward.

„Slečno Karino?“ oslovil ji skoro až něžně. Nemusel říkat nic dalšího. Věděla, co bude následovat. Otčím s ní chce mluvit. Další z nepříjemných rozhovorů, jichž by se ráda ušetřila. Mohla však odmítnout a nechat otčíma, aby si na Edwarda vylil vztek? Ne, na to ho měla příliš ráda. Usmála se proto, trochu smutně, trochu bázlivě, a pokynula Edwardovi rukou, aby nepokračoval.

„Je mi to líto, ale…“

„Není to tvoje vina, Edwarde.“ Prošla kolem něj a zamířila dlouhou chladnou chodbou do otčímova pokoje. Neodvažovala se ani pomyslet, co ji uvnitř čeká. Další záchvaty vzteku? Nebo tentokrát melancholická nálada, která udělá viníka z ní a pokárá ji za to, jak nevděčně se k otčímovi chová? Nikdy nevěděla, co nastane. Vzdychla si a před pokojem se na chvíli zastavila, než se odhodlala zaklepat a vstoupit.

Otčím seděl v křesle u krbu. Přes sebe měl přehozenou silnou přikrývku a kouřil dýmku. Vypadal unaveně a otráveně. Zřejmě i na něj působila zima depresivně, a ještě víc se podepisovala na jeho podivných náladách.

„Přál jste si mě vidět, otče?“ oslovila ho. Matka trvala na tom, aby Jamese Wilmonta oslovovala „otče“. Říkávala, že to ještě více stmelí rodinu, která se po smrti jejího pravého otce rozpadla. Tolik si přála vrátit zlaté časy, i když s jiným mužem, ale nepodařilo se jí to. James se po svatbě ukázal jako krutý ničema, a navíc i hazardní hráč, kvůli kterému zabředly do dluhů ještě víc. Přitom si matka od sňatku slibovala, že budou opět zabezpečené a nepřijdou o rodinné sídlo.

„Posaď se, Karino.“

Karina za sebou zavřela dveře. Podívala se na otčíma, který hleděl do rudých plamenů ohně, a beze slova se usadila.

„Přemýšlel jsem o Philipovi. Je pro mě obrovským zklamáním,“ promluvil po chvilce James Wilmont a potáhl z dýmky.

„Předpokládal jsem, že uprchl jen z rozmaru mládí, protože se chce bouřit proti tradicím a moudrosti starších. Čekal jsem, že se dalšího dne vrátí, nebo za týden, až si uvědomí, že svět zkrátka není takový, jaký si vysnil. Poznání je totiž ta nejdůležitější část našeho dospívání. Pryč jsou všechny naše sny, ve skutečném světě pro ně není žádné místo.“

Karina bedlivě naslouchala, neboť se zdálo, že po delší době otčím mluví rozumně, neoddaný svým náladám.

„Ale Philip se nevrátil. I když nevzešel ze svátostného manželství, vkládal jsem do něj velké naděje. Pravda, choval jsem se někdy trochu tvrdě, ale to jen proto, abych ho připravil na rány osudu. Život se s nikým nemazlí a jestli někdo tvrdí že ano, pak lže.“

Karina se nadechla, ale rychle potlačila slova, která se jí drala z úst. Jak mohl otčím docílit toho, aby ho litovala? Byl to skutečně obratný manipulátor. Nejdříve zpracoval matku, teď se pokoušel o to samé i s ní. Za to, jak se Philip zachoval, si může jen on sám. Když už na něj musel být tvrdý, měl mít alespoň pochopení pro jeho nevinnou mladou duši, připravovat ho čelit světu pomaleji.

„Ty jsi teď má největší naděje, Karino,“ obrátil se k ní a natáhnul ruku. Chvíli zaváhala, ale pak ji stiskla.

„Víš, jak moc jsem se provinil na rodinném majetku tvé rodiny. Propadl jsem hazardu, propil tvé věno…“ Náhle se odmlčel, jako by mu něco přerušilo myšlenky. Opět se od ní odvrátil a zadíval se do plamenů. Karina měla pocit, že by se do nich nejraději střemhlav vrhnul, ukončil mizerný život a zanechal ji na pospas všem věřitelům.

„Takové hříchy jsou neodpustitelné. Proč jen jsem to nechal dojít tak daleko? A teď jsme v koncích...“

„Jak to myslíte, otče?“ zarazila se Karina a zaujatě ho pozorovala.

„Z peněz nám už nic nezůstalo. Jakmile přejde zima, objeví se tu další věřitelé a tentokrát budou zabavovat náš majetek, aby ho prodali v dražbě.“

Karina zalapala po dechu.

„Vidíš, jak špatný jsem člověk.“

Ne, tomu nemohla uvěřit. Dokázala se smířit s tím, že otčím prohrál všechny peníze, připravil ji o věno, ale… Matčiny porcelánové sbírky, rodinné portréty v pozlacených rámech… Ano, to bude první, co jim padne do očí. Nejdražší rodinné poklady, které už nikdy neuvidí. Odnesou si je cizí lidé.

„Nežádám tě o odpuštění. Vím, že to není možné. Přál jsem si však, abys věděla všechno, už bych to v sobě nedokázal dál dusit a zlostí maskovat, že se nic neděje.“

„To už není žádná jiná možnost?“

„Myslíš, že kdyby nějaká byla, už bych se jí dávno nechopil?“ vzdychnul si a dlouze potáhl z dýmky, ze které vyšel křídový kouř.

„Přece musí být…“ Dořekla větu jen v duchu. Pokud tvrdil, že žádná není, tak asi nemohla být. Snažila se mu věřit, že se pokoušel udělat nemožné, aby se vyvaroval krachu.

„Není. Všechno je to jen má vina. Já jsem majetek zpronevěřil. A když jsem propadl myšlence, že mohu vyhrát všechno zpět, zabředl jsem do dluhů ještě víc. Tvá matka by mě za to hluboce nenáviděla.“

Karina s ním v duchu souhlasila. Ani ona k tomu neměla daleko, vztek v ní jen narůstal. Všechno zničil. James Wilmont všechno zničil! Přijdou o střechu nad hlavou. Co s nimi bude pak? Uchýlí se do kláštera místo toho, aby poznala krásu a radost života? Byla ráda, že sedí, protože se jí zatočila hlava. Cítila, jak bledne a do očí se jí vkrádají slzy. Tohle je tedy její osud. Osud vyděděnce.

„Možná…“ promluvil po chvilce opět otčím a vzkřísil v Karině drobnou naději.

„Ne, zapomeňme na to,“ mávnul rukou. „Kdybych nepotkal tvoji matku, mohl jsem tě toho ušetřit. Její kráse se však nedalo odolat. Měl jsem být rozumný a vzdát se jí. Tak bys nemusela prožívat tuhle hrůzu. Víš, že nám dochází i dřevo?“

„Ano, vím. Ale mluvil jste o nějaké možnosti. Pokračujte, prosím.“

James Wilmont si vzdychl a opět potáhl z dýmky. Zdál se být skutečně zkroušený, že jí musí prozradit jedinou možnost, která je ještě může zachránit z dluhů.

„Je mi tak nepříjemně, Karino. Kdybys jen věděla, jak moc se tím trápím a… Ta všechna zlost, křik a hrubé příkazy, to je jen přetvářka, abych přežil v tomhle hrozném světě.“

Neřekla na to nic.

„Můžeme přežít, pokud… Pokud se výhodně provdáš.“

Karina seděla jako opařená. Vdát se, z donucení, pro peníze. To byla slova, která si další chvíli několikrát v duchu opakovala. Vyvolávala v ní paniku, prudce dýchala. Ale copak mohla čekat něco jiného? Tak to přece chodilo. Šlechta si brala jen sobě rovné, aby zabezpečila majetky, případně aby posílila své postavení zvučným jménem s dlouhým rodokmenem. A ten ona měla. Pravda, jméno už ztratilo svůj původní lesk, přesto mohla být ještě dobrou partií. Ale copak by ji i tak někdo chtěl? Až by se dozvěděl, že je na mizině, rychle by odtud vycouval.

„Vyděsil jsem tě. Nebo jsem možná zcela ztratil tvou důvěru.“

„Vdát se…“ hlesla Karina. Zírala do krbu a cítila, jak ji začínají pálit oči.

„Ty pláčeš,“ řekl otčím a zavrtěl nešťastně hlavou.

„Ne, to jen ten oheň.“

„Zapomeňme na to. Nechci, aby ses trápila ještě víc. Už tak je toho příliš. Udělal jsem tvému jménu jen ostudu.“

„A když se této možnosti vzdáme?“

„Pak už nezbývá nic, jen smíření.“

Karina polkla. Jediná jejich šance… Copak by mohla odmítnout, kdyby existoval někdo, kdo zaplatí otčímovy dluhy, očistí jejich jméno a zachová rodinné dědictví? Jistěže ne. Je to její povinnost, splatit svým předkům dluh. Ona je tou, kdo má v rukou čest rodiny Potterů, kdo může jejich jména navždy vymazat z historie, nebo v ní pokračovat.

„Znáte nějakého gentlemana, který by nám prokázal tuto laskavost?“

James Wilmont se na Karinu překvapeně zadíval. „Ty snad o tom vážně uvažuješ, Karino?“

„A co jiného mi zbývá?“

„Nechci, aby sis myslela, že na tebe tlačím. Vždyť víš, že kdyby…“

„Je někdo takový?“ přerušila ho Karina a snažila se potlačit vnitřní chvění. Netušila, jak dlouho ještě vydrží tvářit se klidná.

„Možná,“ odpověděl otčím neurčitě.

„Někdo požádal o moji ruku?“

„Ano, ale jakmile se vyslovil, ihned jsem ho zarazil. Vím, co si vždy přála tvá matka – aby ses vdala z lásky.“

„Ale takový přepych si nemůžeme dovolit.“

James přikývl. „Máš pravdu. A to všechno kvůli mně.“

„A kdo je ten muž?“

„Lord Robert z Rosebery.“

Karině se zatmělo před očima. Už před sebou viděla starce o holi, s odporně vrásčitou tváří a páchnoucím dechem. Představovala si, jak se vedle ní belhá k oltáři a všichni hosté se jí posmívají.

„Jak je starý?“

„Ne příliš, je mu třicet let.“

„Třicet let?“ podivila se Karina. Pak tedy musí jít o mrzáka, když se chce oženit se zchudlou šlechtičnou.

„Je relativně ještě mladý. A nemusíš se děsit jeho vizáže. Řekl bych, že působí celkem příjemně.“

„A proč by měl mít zájem o mě?“

„On ho má.“

„Tak proč?“ naléhala Karina. Tušila v tom nějakou překážku a rozhodla se ji zjistit hned, aby si na ni mohla alespoň zvyknout, než jí ho otčím představí.

„Pochází z méně významného šlechtického rodu. Podnikáním sice získal velké bohatství, ale jeho rodokmen sotva sahá několik století zpátky. Sňatkem by mohl dosáhnout vyššího uznání.“

„A to je vše?“

„Ano, to je vše.“

Karina mlčela. Takže se tedy bude muset provdat, aby uhájila rodinnou čest. Překvapilo ji, jak snadno se s tím začala smiřovat. Odejde odtud, s mužem, kterého nebude vůbec milovat. Ani on ji. Ale oba dosáhnou cíle.

Jednou, pomyslela si. Jednou získá toto staré panství zpět do vlastních rukou. Ano, k tomu jedinému se nyní musí upnout, aby přežila další dny. Jednou se sem vrátí jako jeho jediná paní.

„Chceš se s ním tedy setkat?“ odvážil se zeptat James Wilmont po chvíli naprostého ticha a s napětím očekával Karininu odpověď. Připadala mu bledá, s očima upřenýma kamsi do dáli.

„Ano, chci se s ním setkat,“ přisvědčila Karina a s potlačovaným vztekem na otčíma pohlédla. Za to všechno může on, ale nic s tím nezmůžu, říkala si v duchu. Musím přijmout roli, kterou mi osud nachystal.

„Panebože, Karino!“ vykřikl s nadšením otčím, vyskočil z křesla a objal ji. „Ani netušíš, jakou mi tím prokazuješ obrovskou laskavost.“

Ale Karina to moc dobře tušila. Věděla, že tím zachraňuje čest nejen své rodiny, ale i jeho samotného. Doufala, že tato situace alespoň natrvalo napraví jeho pokřivený charakter, že si skutečně uvědomí, čeho hrozného se dopustil. Je pozdě něco mu vyčítat. Kdyby se ho včas pokusila zarazit před hazardem, mohla se ušetřit nechtěného sňatku. Uvědomila si však, že by to nebylo možné. Byla dítě, když otčím začal hrát, ještě za života matky. A poslední rok, když už měla svůj rozum… Co mohla ještě zachránit? Zřejmě už nic. Možná by nepropadli do takových dluhů, ale budoucnost by také neměli zajištěnou. Přijme to zkrátka tak, jak to je.

Kapitola 2.

Následující tři dny Karina odmítala vycházet z pokoje. Ležela v posteli, oblečená a zachumlaná až po bradu. Krb už pomalu dohoříval, brzy mělo přijít nouzové řešení. Karina se upřímně děsila toho, co její otčím nechá spálit, aby tu vůbec přežili. Věděla, že pro přežití musí obětovat vše, ale rodinného dědictví se jen těžko v duchu vzdávala. Modlila se, aby konečně vysvitlo slunce a sežehlo sníh, aby mohli doplnit zásoby dřeva a pak… pak ať si třeba krutá zima přijde znovu. Jen ať nemusí pálit nic, co jí připomínalo otce i matku. S tím se nedokázala smířit.

Edward, oblečený do teplého kabátu, jí přinesl čaj na zahřátí.

„V tvém pokoji se netopí,“ zadržela ho Karina při odchodu. „Měli bychom zůstat pohromadě.“

„Slečno Karino, to se přece vůbec nehodí, abych…“

„Už jsem ti jednou řekla, že v těchto situacích neplatí žádná pravidla. Zůstaň tu. Nechci mít na svědomí tvoji smrt.“

Přívětivě se na ni usmál, přisunul si židli od stolu a posadil se ke krbu.

„Vzpomínáš si, jak jsme tu bývali šťastní? Tatínek, maminka a já,“ zasnila se Karina.

„Samozřejmě, otec vás velmi miloval.“

„A nechal nás tu samotné,“ dodala se smutkem v hlase.

„Byl vážně nemocný. Kdyby mohl volit mezi životem a smrtí, nikdy by vás neopustil, slečno, ani vaši matku.“

„Kdyby nezemřel, matka by se nikdy neprovdala za Jamese Wilmonta. Teď bychom měli dostatečnou zásobu dřeva a nečekali na smrt.“

„Proč mluvíte tak pochmurně, slečno Karino?“

„Napadlo mě, že to je další možnost.“

„Další možnost?“

„Ano. Nestát se manželkou Roberta z Rosebery, znovu se setkat s tatínkem a maminkou.“

„Takhle nesmíte mluvit, slečno.“

„Kéž bych jen věděla, jaký život mě čeká, Edwarde,“ vzdychla si a děkovala Bohu, že zde má alespoň jednu spřízněnou duši, které se může svěřit se svým trápením.

„Možná se vám sňatkem otevřou lepší cesty. Uvidíte, že nakonec budete šťastná a na tyto chvíle budete vzpomínat jen s úsměvem.“

„Snad máš pravdu,“ hlesla.

Seděli tak téměř dvě hodiny, než se Edward vydal zkontrolovat oheň i v krbu Jamese Wilmonta. Čekala na něj, ale už se neobjevil. Nebyl zvyklý trávit čas s panstvem, tam nebylo jeho místo, to své moc dobře znal. A ačkoliv si velmi vážil Karininy dobroty, nechtěl ji zneužívat. Bůhví, jak by se na to tvářil pán, kdyby to zjistil.

Karina se tak opět pohroužila do svých neveselých myšlenek. Překvapilo ji, že najednou necítí nic. Ani zášť, ani vztek, ani bezmoc. Jako by byla zbavena veškerých pocitů, její duše na myšlenky vůbec nereagovala.

Rozhodla se navštívit otce Bergana, kaplana, který tu poslední roky už jen živořil. Co když umrzl, napadlo ji a polila ji hrůza. Měla by ho přesvědčit, aby se přestěhoval do panských pokojů a netrávil stále čas jen v osamění a zimě. Jaké překvapení pro ni bylo, když ho nenašla v kapli, ale v jeho spoře zařízené komůrce, kde ležel v posteli s prázdnou karafou hořce páchnoucího patoku. Na chvíli se zarazila, neboť se jí zdálo, že nedýchá. Teprve po chvilce se odvážila popojít blíž. To nejspíš otce Bergana vyrušilo z hlubokého spánku. Přetočil se na záda a hlasitě zachrápal. Už dlouho jí duší neprostoupila taková úleva.

Nechtěla ho budit, i když by ho ráda uvítala v teple svého pokoje. Přikryla ho pokrývkou až nad ramena a nahrnula ji pod něj, aby k němu nemohl chlad proniknout žádnou skulinkou. Cítila z jeho těla žár a uvědomila si, že díky alkoholu je mu možná lépe než jí u ohně.

Když se vracela studenou chodbou, uvědomila si, že toto jsou možná poslední dny, které na zámku stráví. Pak si ji odveze cizinec, se kterým nebude mít nic společného. Vlastně ne. Budou mít společný cíl, sňatkem získat to, co jim umožní přežít ve společnosti.

Tohle už nebude tvůj domov, říkala si. Zachráníš ho, ale zbytek života prožiješ jinde.

***

Trvalo další týden, než se počasí trochu umoudřilo. Oteplilo se, vysoké závěje sněhu roztály. Karina to pozorovala z okna svého pokoje a její srdce plesalo radostí. Konečně se dočkala. A i když je tím mnohem blíž nechtěnému sňatku, myšlenkám nedopřála, aby jí zkazily náladu.

Edward rychle doplňoval zásoby dřeva, které poslední dny nahrazovali starým nábytkem. Dojel i do vesnice, kde se mu podařilo získat trochu masa a mouky. Víc nikdo neměl nazbyt, i když to bylo pro zámeckého pána. Už tak si vesničané pořádný díl zásob ukrojili. Ale neměli mu to nijak za zlé. V takových chvílích si lidé přece mají pomáhat, určitě jim to jednou vrátí. Nemá přece srdce z kamene, říkali si. Navíc, měli jinou možnost? Kdyby chtěl, mohl si vzít klidně všechno. A k tomu také málem došlo, neboť krátce poté, co se Edward vrátil z vesnice, se na něj James Wilmont obořil. Všeho mu bylo málo. Nenechal si vysvětlit, že i ostatní potřebují z něčeho přežít, že brzy zásoby zase doplní, jídla bude dostatek. S tím se však Wilmont odmítal smířit a opět Edwarda vyslal do vsi. V tu chvíli si lidé uvědomili, jak moc se v něm spletli.

Když se Karina s otčímem v pátek setkala u večeře, zdál se jí neobvykle zamlklý. Neustále hleděl na talíř s jídlem a nepozřel ani sousto. Konverzaci se očividně vyhýbal. A Karina byla čím dál nervóznější, jak se ticho v jídelně stupňovalo. Děkovala jen za to, že neměli dostatečnou zásobu svíček a lustr neposkytoval tolik světla, aby si mohli číst ve tvářích. Bůhví, co by z té otčímovy vyčetla.

„Karino?“ oslovil ji náhle, až sebou cukla. Spolkla poslední sousto masa a utřela si ruce.

„Měli bychom si promluvit o tom sňatku,“ pokračoval.

Karině se stáhlo hrdlo úzkostí, přesto přikývla.

„Doufám z celého srdce, že jsi svá slova myslela vážně.“ Konečně se na ni odvážil pohlédnout.

„Ano, myslela.“

„Já… Už jsem ti řekl, jak moc si vážím tvého rozhodnutí. Zbytečně bych se opakoval a uváděl tě tak do rozpaků,“ vysvětloval a zhluboka se nadechl, aby mohl hovořit plynule dál.

„Mám v úmyslu k nám Roberta z Rosebery pozvat. Chci uspořádat zásnuby, možná rovnou svatbu. Dokud má stále zájem,“ vysvětloval rychle, aby jí zdůvodnil naléhání.

„Chci vědět, zda s tím souhlasíš.“

Karina polkla. Přivřela víčka a pokoušela se zklidnit přerývaný dech. Měla pocit, že slyší tlukot vlastního srdce.

„Ano, souhlasím,“ odvětila a opět se na otčíma krátce podívala. Musela v sobě potlačit náhlou zlost. Myslela si, že už se s tím dávno smířila. Před několika dny přece souhlasila, teď už je pozdě vzít slovo zpátky.

„Netušíš, jak moc si tě vážím. Matka by na tebe byla velice pyšná.“

Ano, to by určitě byla, souhlasila s ním v duchu. Zachraňuje rodinné dědictví. Jen zůstane v rukou cizího muže. Nesměla však zapomínat, že se jí podaří uhájit čest rodiny, a to není právě málo.

„Zítra najmu někoho ve vsi a pošlu po něm vzkaz Roseberymu, ať zbytečně neztrácíme čas,“ řekl James Wilmont a usmál se tak, že Karině přejel mráz po zádech. Věděla, že tu nevydrží sedět už ani minutu. Nechala zbytek večeře na stole, prosmýkla se kolem překvapeného Edwarda, který právě přinášel moučník, a zavřela se ve svém pokoji.

Přiložila do ohně pár polen a ani nevnímala, jak jí po tváři stékají slzy. Proklínala den, kdy souhlasila se sňatkem. Co když bude Robert z Rosebery stejný tyran, jako je otčím? Co když má daleko krutější povahu? Vždyť s kým jiným by se otčím mohl stýkat!

Polilo ji horko, až zalapala po dechu. Ne, pokud se z Roseberyho vyklube nějaký ničema, nikdy se za něj neprovdá! A bude-li ji otčím nutit, to odtud raději uteče! A čert ať vezme všechny její přísliby. Otroka, jakým byla její matka, ze sebe nikdy nenechá udělat!

S těmito myšlenkami brzy usínala. Cítila, jak jí těžknou víčka, ale vždy, když už propadala sladkému spánku plnému zapomnění, probrala ji některá z nočních můr o jejím budoucím manželovi. Převracela se na posteli a cítila, jak se jí k tělu lepí noční košile. Začalo jí být nesnesitelné horko a nepomohlo ani to, když si ze džbánku nalila trochu studené vody. Už už se chystala jít otevřít okno a nechat chvíli vítr, aby chladil její rozpálené tělo, když zaslechla podivné šramocení. Okamžitě ustala v pohybu a zaposlouchala se do noci. Ozvěnou však bylo jen naprosté ticho. Setrvala tak ještě minutu, než si opět udělala pohodlí, a snažila se najít polohu, ve které by se jí přece jen podařilo alespoň na chvíli usnout.

Klidného odpočinku se ovšem nedočkala. Znovu totiž zaslechla šramot. Byla si jistá, že vychází zvenčí, jako by… Ano, jako by někdo slídil pod jejími okny.

Vnímala, jak jí silně buší srdce a nutí ji nadechovat se ve stále kratších intervalech. Věděla, že by měla zůstat klidná, protože čím víc bude rozrušená, tím rychleji jí bude srdce bít.

Spustila nohy na zem, vklouzla do pantoflů a pak pomalu vykročila k oknu. Měsíční svit lehce dopadal na nádvoří a umožňoval jí výhled na celý prostor.

Zůstala stát kousek od okna a snažila se venku zahlédnout nějaký pohyb, když na skleněnou tabuli dopadl první kamínek. A pak další. Polekala se, ustoupila rychle stranou a mimoděk se pokřižovala.

„Karino!“ zaslechla své jméno a pak se na okno přitiskla čísi ruka. Někdo vyšplhal až k jejímu pokoji!

Vykřikla. Ozval se v ní však pud sebezáchovy a zamířila ke krbu, aby si ze stojanu vzala na obranu pohrabáč.

Když se pomalu k oknu vracela, spatřila konečně tvář muže, který se dobýval dovnitř. A okamžitě jí spadl kámen ze srdce, neboť ve vetřelci poznala svého nevlastního bratra Philipa Wilmonta.

Odložila pohrabáč na zem a otevřela okno.

„Karino,“ vydechl úlevou, a jakmile se ocitl uvnitř, s respektem pohlédl dolů na nádvoří. Sice to byla jen dvě patra, ale na římse by se už dlouho neudržel a při pádu by určitě utrpěl nepěkná zranění.

„Kde jsi byl celou dobu, Philipe? Víš, jaký jsem o tebe měla strach?!“ vyčítala mu okamžitě, ale Philip neodpověděl. Jen si přitiskl ukazováček na rty a hlavou pokynul ke dveřím, pod kterými se míhalo světlo. Někdo k nim měl namířeno.

Karina potichu zavřela okno, po špičkách se přesunula zpět do postele a sledovala, jak se Philip schovává za velkou skříň.

„Jste v pořádku, slečno Karino?“ Naštěstí to byl jen Edward.

„Slyšel jsem vás vykřiknout,“ pokračoval, když se neozývala. Philip jí z úkrytu naznačoval, aby konečně promluvila, jinak sem sluha bude chtít vstoupit.

„Ano, nic mi není, Edwarde. Měla jsem jen zlý sen,“ odpověděla a vyčkávala, zda sluhu přesvědčila.

„Mohu pro vás něco udělat, slečno Karino?“

„Ne, děkuji, Edwarde. Běž už také spát.“

„Dobrou noc, slečno Karino.“

„Dobrou noc, Edwarde.“

Oba s napětím naslouchali jeho vzdalujícím se krokům. Když si byli jistí, že se sluha nevrátí, odhodlali se zapálit svíčku, aby si mohli lépe pohlédnout do tváří. Krb totiž pohlcoval tmu jen v první části místnosti.

Philip se posadil na kraj postele a srdečně Karinu objal.

„Proboha, Philipe, víš, jak moc jsem se trápila? Neměli jsme o tobě žádné zprávy a do toho udeřila ta strašná zima! Kde jsi byl? Proč jsi o sobě nedal vůbec vědět?!“

„Mluv tiše, Karino, nechci, aby na nás přišel otec.“

Přikývla a hltala jeho ústa, která zatím sbírala sílu k dalším slovům.

„Tak už konečně něco řekni!“

„Nevím, kde mám vůbec začít.“

„Třeba svým útěkem! Proč jsi to udělal? Proč jsi mi o tom vůbec neřekl?“

„Nemohl jsem,“ odvětil Philip. „Nevěděl jsem, jak ti to mám říct. Možná ještě ani teď nevíš, že se tě otec snaží provdat.“

„To už vím.“

„Musel jsem o tom člověku něco zjistit. Jeho jméno mi vůbec nic neříkalo, nepatřilo žádnému vznešenému panákovi, se kterými se otec v Londýně stýká.“

„Proto jsi tedy uprchl? Abys zjistil, za koho se mám provdat?“ Karina nevycházela z údivu. Netušila, že by se pro ni Philip takto obětoval. Strávil několik týdnů mimo domov jen proto, aby měl jistotu, že ji otec nesvěří nějakému násilníkovi.

„Ano. Nesnesl bych, kdyby tě otec provdal jednomu z těch hrozných bastardů, se kterými hraje karty.“

„A zjistil jsi něco? Víš, kdo je Robert z Rosebery?“

Philip jí pohlédl do očí, vzápětí však uhnul. Pochopila, že nevypátral nic lichotivého.

„Mluv, prosím…“ pobízela ho.

„Nevím, kde vůbec začít.“

„Stačí mi to, kdo vlastně Rosebery je.“

Philip polkl. Možná se měl trochu posilnit whisky a přijít za Karinou s větším rozmyslem. Takhle se zdálo, že je velmi nerozvážný a nemá uspořádané myšlenky.

„Jeho sídlo… říká se, že je prokleté, že žádná dívka, která překročila jeho práh, z něj nevyšla živá. Dědeček Roseberyho tam zavraždil svou ženu, děti se zachránily jen tak tak… A před nedávnem samotný Roseberyho otec za záhadných okolností zmizel i s manželkou a už je nikdo nikdy neviděl. A Robert…“

Karina napětím ani nedýchala. Zmocnila se jí čirá hrůza.

„Robert Rosebery je prý ďábel. Je mu třicet let a už utrápil dvě své manželky k smrti. Říkají se o něm strašlivé věci. Samotář, vrah, možná démon…“

V tu chvíli se otevřely dveře a Karina vyděšeně pohlédla do tváře Jamese Wilmonta.

Kapitola 3.

„Tak ses přece jen vrátil!“ zasyčel James Wilmont. Vstoupil do místnosti a položil svícen na stolek vedle Karininy postele. Založil si ruce v bok a vyčkávavě si syna měřil. Jako by se rozhodoval, zda mu má uštědřit lekci hned, nebo si nejdřív vyslechne nějakou jeho ubohou výmluvu.

„Kdes byl?!“

Karina tušila, že by měla zasáhnout, uklidnit situaci, která se může nebezpečně vyhrotit, ale nenapadlo ji nic, čím by zkrotila otčímovu bouřlivou povahu.

„Pryč,“ odpověděl Philip a uhnul očima.

„Ptám se tě naposled!“ zvyšoval hlas James. „Kdes byl?! A varuji tě, už to nebudu víckrát opakovat!“

„U Roseberyho!“ vykřikl vzdorovitě Philip, přesto se vzápětí přikrčil, jako by očekával první ránu.

Karina zalapala po dechu a zakryla si dlaní ústa. Takhle se přiznat… Nyní už se otčím nebude vůbec krotit a potrestá ho podle vlastního uvážení.

„Tak u něj! A copak jsi mu chtěl?! Odradit ho od sňatku s krásnou nevěstou?! Zmařit všechny mé plány na záchranu tohoto sídla?!“

Philip polknul, neodvažoval se však už cokoliv říct.

„Aha, chápu. To sis vážně myslel, že bych dovolil, aby sis Karinu vzal ty?!“

„Proboha otče!“ zakřičel Philip, pro jistotu ale ustoupil o dva kroky.

„To jsi věděla?“ obrátil se otčím na Karinu, které situace připadala čím dál bezvýchodnější.

„Můj bastard tě miluje,“ zasmál se Wilmont a z očí mu přitom sršely zlomyslné blesky. „A dokonce se odvážil myslet si, že jeho lásce požehnám.“

Karina utkvěla pohledem na Philipovi. Dožadovala se jediného. Říká otčím pravdu, nebo je to jen další jeho prokletá hra? Visela na Philipových rtech, toužila po tom, aby to popřel. On se však od ní odvrátil. Philip byl do ní skutečně zamilovaný. Proboha – jak jí to mohlo uniknout? Teď, když si vybavila některé situace… Když ji doprovázel k altánku, držel ji za ruku… Už tehdy ji přece mělo napadnout, že to není jen sourozenecká láska, spíš něco víc…

„Vyvedený to nevlastní bratr, že?“ utrousil ještě James Wilmont zlomyslně a pak se na syna nenávistně obořil.

„Padej odtud!“

Philip se však nepohnul z místa. Připadal si potupený, zostuzený před tou, kterou tajně miloval. Nyní se dozvěděla přímo z úst samotného ďábla, co k ní cítí. Mohlo být pro muže něco horšího?

„Slyšels?!“

„Nekřičte na něj, otče! Prosím.“ Karina konečně zasáhla. Nezdálo se ovšem, že by to otčíma uklidnilo, naopak se ještě víc rozzuřil. Vykročil a napřáhl se, aby synovi uštědřil pořádnou životní lekci. Jenomže Karina se mu připletla do cesty a nestačil už mířenou ránu zadržet.

Karina vykřikla a přitiskla si ruku na tvář. Měla pocit, že jí odumírá celá levá půle. Do očí jí okamžitě vyhrkly slzy, které jen tak tak zadržela.

Philip neudělal nic. Zůstal stát, schovaný za její drobnou postavou. Čekal, co se bude dít dál, zda se otec ještě víc rozzuří, zda Karinu odstrčí a vrhne se na něj se vším vztekem, který jím zmítal. Nic z toho se ovšem nestalo. James Wilmont totiž rázně vypochodoval z místnosti. Dál už Philip zbytečně neotálel. Obešel Karinu a rychle zamkl dveře, kdyby si to otec rozmyslel a vrátil se.

„Takže ty mě miluješ?“ hlesla Karina a modlila se, aby to nebyla pravda. Vnímala ho jako vlastního bratra, nejlepšího přítele.

Philip si vzdychl. Litoval, že mu světlo svíček padá do tváře. Tak si Karina mohla přečíst přiznání, které mělo zůstat ještě dlouho dobu utajeno.

„Ano, miluji tě. Už dlouho.“

Nastalo nepříjemné ticho, které mohlo znamenat jediné. Zkázu jejich přátelství, které zmizí v nenávratnu.

„Proč jsi mi to neřekl sám? Proč jsem se to musela dozvědět od otčíma?“

„Bál jsem se, že tě ztratím.“

Nevěděla, jak zareagovat. Už nikdy na Philipa nebude moci pohlížet jako na přítele. Miloval ji, to měnilo vše. I když ten pocit nikdy neokusila, věděla, že lásku k Philipovi necítí. Ne takovou, jakou by si představoval.