Alexander Stainforth

ZIMNÍ ZÁMEK

Historická romance

Praha 2021

Alexander Stainforth: Zimní zámek

První vydání

Copyright © 2021 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps,

Rybná 716/24, 110 00 Praha 1 – Staré Město

www.stainforth.cz v roce 2021 jako svou 20. publikaci

Redaktor: Josef Pepson Snětivý, 2021

Images and Cover Art Illustration © Nikolina Petolas / Trevillion Images, 2021. Cover Text by Alena Šulcová, 2021

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88179-28-3 (ePub)

ISBN 978-80-88179-29-0 (MobiPocket)

TIŠTĚNOU VERZI VYDÁVÁ NAKLADATELSTVÍ ČAS

www.nakladatelstvicas.cz

Tato kniha je dílem fikce. Jména, postavy, místa a události jsou pouze výtvorem mých představ.

Anotace

Isabel Prestonová byla v osmi letech obviněna ze žhářství a vraždy. Měla založit požár v sídle hraběte Hamiltona, při kterém zahynul jeho zeť a byl jím navždy poznamenán i jeho nejstarší syn Nicholas. Isabel ani po deseti letech nenachází klid – trýzní ji noční můry, které považuje za vzpomínky, a společnost jí ten skandál nedokáže odpustit. Když ji Nicholas Hamilton, nynější hrabě z Corby, požádá o ruku, je zmatená. Má se stát jeho ženou a odjet s ním na Zimní zámek, místo tragického neštěstí? Nicholas před ní něco tají… Ví, že jeho nastávající byla ze žhářství obviněna neprávem, ale jelikož je vázán přísahou, nemůže jí nic prozradit. Isabel si po příjezdu na sídlo začíná postupně vzpomínat. A zjišťuje, že nočním můrám není radno důvěřovat. Klamou ji stejně jako lidé, kteří jsou schopni udělat vše, aby utajili rodinný skandál. Jakou má však Nicholas jistotu, že zná skutečnou pravdu, že se nestal stejnou obětí jako Isabel a nelapil se do spletité pavučiny lží?

Prolog

Londýn

Listopad 1840

Byl to jenom sen… Další noční můra, která ji probudila uprostřed noci, zchvátila jí tělo jako horečka a naháněla jí takový strach, že sotva dokázala popadnout dech.

Noční děsy, říkávala její teta Mildred. Pokaždé, když se Isabel v dětství s výkřikem vzbudila, vpadla do jejího pokoje se svíčkou a seděla u ní třeba i hodinu, než se uklidnila. A odcházela, až když se ujistila, že dívku netrápí obrazy, které ve snu spatřila, které jí připadaly tak živé a útočily na ni jako dotěrní démoni na bezvěrce.

Peklo, zašeptala Isabel v duchu a otřásla se.

Možná jsem opravdu tak zavrženíhodná, pokračovala v úvahách, že si zasloužím jen věčné zatracení. Nikdo mi neodpustí, ani já si nedokážu odpustit.

Noční košili měla zbrocenou potem. Co by teď dala za lázeň, ale v tento čas nechtěla nikoho ze sloužících obtěžovat.

Spánku už se protentokrát vzdá. Nebude pokoušet další hrůzy, ty dlouhé pařáty, které ji stahovaly do temnoty.

Přetočila se na bok a pokoušela se myslet na hezké věci. Na to, až se uvidí se svou nejlepší přítelkyní Dellou, která v lednu přijede s rodiči do města, jak se podělí o zážitky a dojmy z nových knih…

Jenomže noční můra se jí nehodlala vzdát.

Proč se pořád vrací a nenechá ji na pokoji?

A proč se nikdy nedozví, co znamenají ty zvuky?

Pevně stiskla víčka ve snaze zahnat představy hlasů a kouře, který jí tehdy zaplavil hrdlo, až málem zemřela.

Ale přišel on.

On…

Zničila mu rodinu, část domova – sídlo zvané Zimní zámek –, a přesto ji vynesl ven do davu lidí, kteří za ním před několika minutami volali, aby se pro ni nevracel, že už jí nemůže pomoci.

Ale mohl. A udělal to.

Jen díky němu přežila. Zachránil ji před plameny, ale přesto jí připadalo, že ji poznamenaly. Očistily ji od nezkrotnosti, s níž přišla na svět. A stvořily novou duši. Nešťastnou duši ovšem, která neměla nikoho jiného než tetu, strýce a jedinou přítelkyni. A výčitky svědomí.

Ach, ty neutuchající výčitky, které jí bránily uvolnit se, jež jí často připomínaly, že by se z ničeho neměla radovat a už vůbec ne prožít nějaké štěstí!

Po tom požáru se dozvěděla, že se její zachránce zranil. Zřítila se na něj část hořící knihovny. To jeho výkřik, naplněný bezednou bolestí, si vybavovala. Jsou to ony zvuky, které ve snu slyší? Je to jeho bolest, co ji mučí?

Zavrtěla se a přetočila se na druhý bok. Z této polohy viděla na okno, jímž dovnitř proudil měsíční svit. Prostupoval skrze sklo a skoro až něžně odhaloval zákoutí pokoje. Nic jí tu nemohlo připomínat onen večer, nic ji nemohlo děsit. Byla v bezpečí. Jejím největším nepřítelem byla ona sama, její mysl spřádající střípky minulosti z nočních můr.

Kéž by už všechno pominulo! Ale pokud během deseti let nenašla klid, proč by se měl dostavit nyní? Žádá po osudu příliš.

Je to tvoje vina?!

Ne, ne, ne! opakovala si v duchu. Matka na ni křičela přede všemi, kteří včas unikli na nádvoří – včetně jeho rodičů – a s hrůzou sledovali, jak plameny zachvacují sídlo. Někteří z nich se vydali sluhům na pomoc, hasili požár, pokoušeli se ho zdolat a zabránit mu v dalším ničení.

Isabel mezitím přicházela k sobě v náručí Nicholase, nejstaršího syna hraběte Hamiltona a svého vysvoboditele. Lapala po dechu, pokoušela se zaostřit zrak a rozeznat, co se kolem ní děje. On jediný ji konejšil, přes svou bolest, přes vlastní zranění, jak si až později uvědomovala. Hladil ji po tváři a něco šeptal. Nerozuměla mu.

Byla jen dítě… Nedávno oslavila osmé narozeniny. A dodnes si nepamatovala, co se stalo, jak se jednotlivé kousky událostí přesně odehrály. Většinu té hrůzy znala jen z výjevů, které k ní přicházely během spánku.

Něco skutečného si však přece jen vybavovala.

Bezpočet zapálených svící.

Měla je na svědomí ona?

Připomněla si sny, vrátila se ke každému z nich, až do okamžiku, kdy to začalo…

Všichni se bavili v sále, kam nesměla. Měla poslechnout matku a zůstat v jejich přiděleném pokoji, všetečnost ji však vylákala na chodbu. Byla zvědavá na toalety urozených dam, z úkrytu by mohla zaslechnout jejich rozhovory, pozorovat lokaje. Rozhodně by to byla větší zábava, než zůstat zavřená v místnosti a propadnout nudě. Sama hraběnka Hamiltonová rodičům navrhla, aby Isabel strávila čas s ostatními dětmi, ale rezolutně odmítli. Jako kdyby se báli, že je Isabel může něčím nakazit.

Kéž by jen věděla, jak slavnost dopadne! Kdyby tušila, co se může stát, dobrovolně by se zamkla a poslušně vyčkávala na návrat rodičů.

Zpočátku se jí dobrodružství zdálo být neškodné. Zpoza závěsů sledovala průběh plesu, nohou si poklepávala do rytmu hudby a snila o tom, že je jednou z těch dam, které se nechávají unášet tancem a propadají kouzlu noci.

Dětské bystrosti však neuniklo, že dívka a mladík ze zdejšího služebnictva proklouzli do postranní zadní místnosti.

Co tam šli dělat? Co se za těmi dveřmi skrývá?

Sice se nabádala, aby se nepohnula z místa, jenomže se nedokázala zastavit.

Pár dam i pánů si povšimlo, jak se kradla kolem sálu, ale vypustili ji z mysli, když jim zmizela z dohledu.

Stiskla kliku a vešla dovnitř.

Čekala… Nevěděla, co vlastně čekala. Jenom ne tohle.

Ocitla se v obrovské knihovně, osvětlené několika svícny. Knihy tu zabíraly plochu od podlahy ke stropu, umístěné v mohutných vyřezávaných policích. Ani celý život by jí nestačil, aby je stačila přečíst. Kráčela místností s pootevřenými ústy, jak nevycházela z úžasu. Prsty občas o nějaký svazek zavadila a napadlo ji, co je asi na jednotlivých stránkách. Ilustrace? Mapy? Nákresy nějakých bájných živočichů?

A pak spatřila příjemné zákoutí, kde si zdejší pán a jeho nejbližší mohou nerušeně číst. Dvě polstrovaná křesla, jednu tmavě hnědou pohovku, na kterou by se mohla schoulit, a stůl s několika nedopitými sklenkami vína. Opodál stála i karafa.

Ohlédla se. Mohla by to udělat, ukrýt se zde a tajně prolistovat některé svazky. Ode dveří by ji nikdo nezahlédl, i kdyby tam zapálila svíce.

Za křeslem, na dalším menším stolku, ležel velký svazek, a tak se k nálezu instinktivně vydala, když její pozornost upoutalo i cosi jiného. Zaslechla zvláštní dívčí chichotání a chraplavý šepot mladíka. Ozýval se z potemnělé části na opačné straně místnosti. Tak ráda by zjistila, co se tam odehrává, co objevili, že jim to připadá k smíchu!

Najednou se dveře prudce otevřely a práh překročil vysoký statný muž, který svým rozčileným hlasem rozbil zábavnou atmosféru.

Isabel se svezla za křeslo, kde ji nemohli spatřit. V podstatě se pro ně stala neviditelnou.

„Chcete snad přijít o práci?!“

Nerozeznala, co mladík, přistižený s dívkou zřejmě při nějaké špatnosti, muži odpověděl. Zněl vystrašeně a koktal. Ale jistojistě se omlouval, načež ten druhý vztekle odsekl a poslal je zpět starat se o hosty. Potom přejel pohledem po místnosti a také odešel.

Isabel si oddechla. Ujistila se, že v knihovně zůstala sama, posadila se na pohovku a upřela zrak na nedopité víno. Možná by mohla ochutnat. A pak z polic vytáhne několik svazků a zabije tím celý dlouhý ples. Snad se také unaví a později se jí podaří usnout.

Ano, přesně tak to udělá.

Víno bylo vynikající. Ne příliš těžké a trpké, lehce nasládlé.

Upila z jedné sklenky.

Pak z druhé a… A potom si ještě z karafy dolila. Nakonec je přestala počítat. Přinesla na stůl další svícny a zapálila v nich svíčky. Rázem měla dostatek světla a mohla si jít vybrat knihy. Nohy se jí pletly, jak se s ní svět následkem vína točil. Chvíli napravo, chvíli nalevo. Takhle nějak si představovala, že musí být náročné udržet rovnováhu na lodi. Naštěstí se mohla opírat o knihovnu.

Náhodně vytáhla dvě knihy a v náručí se s nimi vracela do pohodlného čtecího koutku. Cesta zpět byla náročnější, alkohol působil stále silněji, a když položila svazky na stůl a chystala se posadit, netrefila se a spadla rovnou na podlahu. Uhodila se do zad a zanaříkala. Rychle však utichla.

Klika cvakla a ozvaly se kroky, které se nezadržitelně blížily. A ona mohla udělat jediné, aby ji nikdo neodhalil – odplazit se znovu za křeslo a zůstat potichu.

Poté už si jen nejasně vybavovala nějaké hlasy a divné zvuky. Všechno se s ní točilo. I když zavřela oči, svět jí děsivě smýkal a celou ji pohlcoval.

První, co si od té chvíle uvědomovala, byl jeho křik.

Musel to být některý ze sloužících, kdo si jí předtím všiml, kdo upozornil, že v knihovně je přece ještě ta dívka! Nebo to bylo jinak?

Jeho křik.

Snažil se ji vzkřísit, nebo už ho mučily popáleniny? Nevybavovala si, kdy se to přihodilo, kdy se police knihovny zhroutily. Když mířil pro ni, nebo když ji vynášel ven?

Posadila se. Začalo se jí těžce dýchat, jak představy získávaly pevné obrysy a zapojily se do nich všechny smysly.

Musí otevřít okno, nadýchat se čerstvého vzduchu a přestat na to myslet.

Proč už ji minulost nenechá na pokoji? Proč ji nepropustí z drtivých spárů?

Zhluboka se nadechovala a vydechovala. Přivřela oči, soustředila se jen na vzduch, který jí proudil do plic a konejšil její horečnatou krev.

Kéž by existoval nějaký nápoj zapomnění! Dala by za něj cokoliv. Takhle nemůže dál žít. Celé roky se od onoho večera nedokázala oprostit! Mohla doufat, že se to během dalších let zlepší? Ne, tak naivní zase nebyla.

Vzdychla si a lehce strčila do dřevěného rámu okna. Noci teď byly studené, skoro až mrazivé, přesto chtěla mít jistotu, že není uvězněná mezi stěnami, že se neudusí.

S nelibostí pohlédla na postel, do ní se nevrátí. Jen by se po zbytek noci převalovala a nezamhouřila by víčka.

Vzala zavděk pohovkou, která stála zády k posteli, a zírala na protější stěnu, již nezdobily tapisérie ani žádný obraz z rodinné historie, ale police plné nových knih. Tentokrát však nesplnily účel, nelákalo ji jít si číst.

Zavrtěla hlavou a znovu si mocně vzdychla. Po těle jí přejel mráz. Každý chloupek na těle se jí postavil, když se střetl s jejími vzpomínkami.

Tím požárem její utrpení neskončilo.

Matka s otcem si pochopitelně nechali ihned sbalit a opouštěli sídlo hraběte Hamiltona, jako by byli skutečnými viníky. Sotva začalo svítat, když jejich kočár zběsile vyrazil z nádvoří a hnal se bez jediné přestávky z Corby až do jejich domova v Brackley.

Třásla se. Ano, i teď se musela obejmout pažemi, aby zahnala nepříjemný pocit, a s hlubokým nádechem ukonejšila splašené srdce.

Rodiče s ní od odjezdu nepromluvili. Připadalo jí, že na ni odmítají i na pouhou vteřinu pohlédnout.

A všude byl pořád cítit kouř! Usadil se jim v chřípí, a ne a ne se jej zbavit!

„Matko,“ promluvila Isabel, když už celou hodinu panovalo ticho.

„Nevím, proč mě nebesa tak proklínají,“ prohlásila Gwendolyn Prestonová. To, že jí nevěnuje přívětivé slovo, Isabel očekávala. Hádala i, že se s ní ani teď nestřetne očima, ovšem právě v tom se mýlila. Lady Prestonová se na dceru nenávistně zaměřila.

„Už od příchodu na svět jsi mi ničila život! Dívka…Vytrhla jsi mi z lůna zbytek nadějí, kvůli tobě už nepřišlo žádné další dítě! Ano, tenkrát jsi mě zničila, ale dnes… Kvůli tobě… je všechno… Kéž by ses nikdy nenarodila!“

Isabel zaťala ruce do polstrování. Slunce matce ozářilo obličej, a ona si v něm přečetla každý detail jejích emocí.

Matka k ní necítila nic. Ne, tak to vlastně nebylo – ona k ní totiž něco cítila. A to něco se Isabel navždy zapsalo do duše.

„Je to jen dítě,“ hlesl otec, ale dál se věnoval pozorování krajiny, která se míhala za oroseným okénkem kočáru.

„Co to povídáš?!“ vyštěkla Gwendolyn hlasitě. „Je to malý ďábel, který nám celé roky škodí! Nikdo z našich přátel nemá tak neposlušného… spratka! Kdyby můj bratr s manželkou neodjeli, mohli jsme ji u nich nechat na celé léto, jak jsme plánovali, a nebrat ji na ples! Proč narychlo opustili Bedford? Proč služebnictvo ulehlo s horečkou? Ta malá bestie v tom má určitě prsty! Jen se na ni podívej!“

Isabel polkla. Vyhledala očima otce – přece ji musí hájit! Musí vyvrátit matčina slova, přesvědčit ji, že se mýlí, vždyť ona nic zlého neudělala! Tedy nic, čeho by si byla vědoma. Nevzpomíná si a…

„Ten muž, co si četl v knihovně, uhořel kvůli tobě! Nemohli ho zachránit! A nejstarší syn Hamiltonů bude mít navždy poznamenanou tvář! Jak jsi tam mohla zapálit tolik svící?!“

Isabel zavrtěla hlavou. O čem to matka mluví? Jaký muž v knihovně? Nevěděla přece, že tam je někdo další! Z očí jí vyhrkly slzy a koulely se jí po obličeji. Ne, ne, ne! Chtěla křičet, toužila se probudit a zjistit, že nic z toho není pravda a…

„Už přestaň, Gwendolyn,“ zvýšil hlas Ethan Preston a obrátil se k manželce. „Nevidíš, že je ze všeho zmatená?! Nemusíš jí stále opakovat ty příšerné věci!“

Gwendolyn se hystericky zasmála. „Ale ano, musím! Pomůže to přece nám i jí! Sám jsi to říkal!“

Kočár se nepříjemně otřásl, když najel na cestu vymletou po vydatném dešti. Zdálo se, že se proměnila v plátno drobných kamínků, kvůli nimž se museli přidržovat, aby to s nimi tolik neházelo.

„Tenhle strašný úsek má určitě také na svědomí,“ poznamenala matka a s odporem se od ní odvrátila.

Ethan Preston se na Isabel konečně zadíval. Chystala se uhnout očima, ale ty jeho nebyly přísné a zlostné jako matčiny. Spatřila v nich lítost. Nebyla si ovšem jistá, koho otec lituje – sebe a života, během kterého nebyl schopen zplodit dědice, či jen ubohou dceru?

Přála si, aby jí řekl něco milého, ukonejšil ji. Stačilo by jen: Všechno bude zase dobré, uvidíš. Kdyby těch pár slov pronesl, dal by jí naději.

Místo toho začal znovu vyhlížet z kočáru.

Isabel zavřela víčka a přitiskla se k opěrce, jako by ji silou vůle dokázala prorazit a uniknout odtud.

Vždy věděla, že jsou rodiče chladní a nedokážou projevit přízeň ani sami sobě. Nyní jí došlo, že jim na ní opravdu nezáleží, je pro ně přítěží. Připadala jim divoká, všetečná, nezkrotná. Neuplynul den, kdy by si nevyslechla řadu kázání.

Nenávidí ji.

A otec není o nic lepší než matka, jen se umí ovládat. Vnímá ji jako zklamání, toužil po synovi. A Bůh mu dal pouze ji.

Noční hrůza na panství hraběte z Corby jejich už tak pochybné vztahy nadobro zničila.

Nikdy se tam neměla ocitnout.

Nikdy.

Ale osud s ní měl jiné plány, i v následujících letech.

Měsíc po příjezdu do Brackley se rodiče vypravili do Londýna, a už se nevrátili. Říkalo se, že je při zpáteční cestě přepadli lupiči. Isabelina matka na sobě neměla jediný šperk, otce připravili i o kapesní hodinky. A kromě toho jim také vzali život.

Na Isabel se přece jen usmálo štěstí, protože měla kam jít. Tetička Mildred a strýc Harold Jonesovi se pro ni rozjeli, jakmile se k nim ta hrozná zpráva donesla.

Vzali Isabel k sobě, vychovali ji. A postarali se o to, aby se cítila milovaná, aby zapomněla, jak se k ní chovali její vlastní rodiče, a dokázala čelit pomluvám, že to kvůli ní zahynul člověk a dalšího znetvořila.

Ještěže je mám, pomyslela si Isabel. Ponořila se tak hluboko do vzpomínek, až sebou trhla, když si uvědomila, že se rozednívá.

Ráno…

Pocítila úlevu, která se jí rozlila v hrudi jako klidné vlny moře. Loď, která se zmítala v noční bouři, byla zachráněna.

Několik hodin nechala okno pootevřené, po okenní tabuli se šplhal slabý mráz a veškeré teplo z místnosti vyprchalo. Isabel se otřásla. Její duše sváděla věčný boj o naději a vykoupení. A pravděpodobně i tentokrát nad temnotou zvítězila jen díky neviditelnému strážnému andělovi.

Ale ona si nezasloužila světlo. Rodiče jí opakovali, jaké hrůzy způsobila. Mrtvý v knihovně nebyl nikdo jiný než manžel prvorozené dcery hraběte Hamiltona, jehož nejmilejší syn Nicholas je znetvořený navěky. Oheň mu prý popálil obličej. Zničila život dobrým lidem. A to slýchávala od ostatních celých dalších deset let. Vždy se našel někdo, kdo jí to milerád připomněl. Krutost neznala mezí.

Občas jí připadalo, jako by se v dětství vykoupala v lidské krvi a nikdy za to nepřestane platit. A cítila, že se blíží něco mnohem horšího. Ty sny a nepokoje zvěstovaly, že se minulost brzy přihlásí o slovo a bude si chtít vyrovnat účty. Je natolik silná, aby takový souboj podstoupila a obhájila svou dětskou nevinnost?

Ale co když má na rukou skutečně krev?

Nebyla si ničím jistá. Za celé ty roky si nevzpomněla, co se v knihovně přesně odehrálo. Jednotlivé obrazy halila mlha. A když si myslela, že má pravdu nadosah, pokaždé jí unikla a možné konce dokreslovaly jen fantazie, a zejména noční můry.

Vstala a zavřela okno. Pohlédla na sebe do zrcadla, prsty si uhladila rozcuchané vlasy a přikývla.

Brzy ji přijde probudit komorná. Připraví jí toaletu na snídani a pak začne den jako každý jiný.

Další den, který bude muset přežít…

Kapitola 1.

Leden 1841

Londýn

Isabel Prestonová prožívala po dlouhé době konečně pěkný den. Právě se usadila na pohodlné pohovce vedle své přítelkyně Delly Backerové, v ruce svírala porcelánový šálek silného čaje a nepřestávala se usmívat. Skoro se zdálo, jako kdyby dostala křeč a nedokázala tváře uvolnit, ale přitom působila vesele.

„Jsem tak ráda, že jste přijeli!“ vyhrkla, napila se a odložila nápoj na stůl. Jen koutkem oka přejela po tácu plném cukrovinek, a už se jí sbíhaly sliny. Natáhla se pro jeden čokoládový kousek a vychutnávala si božskou chuť.

Della protočila oči a sladkostí se odmítala dotknout i pohledem.

„Měla jsem poškodit kočár, vlastně všechny čtyři, abychom se do Londýna nemohli rozjet! Víš, co nás čeká, že? Peklo! Naprosté peklo!“ Della si upravila světlou loknu a upozornila Isabel, že jí v koutku úst uvízl drobek.

„Přece to nebude tak hrozné. Alespoň pro tebe. Kdoví, třeba se ti některý mladík hned zalíbí, a ráda mu řekneš ano!“ namítla Isabel. V duši však pocítila ostré bodnutí. Della se určitě brzy provdá za muže, který ji bude milovat, protože neexistuje možnost, že by si ji někdo neoblíbil. Byla krásná a velmi štíhlá, ačkoli neustále propadala panice, že tloustne. Když jí na plavé vlasy dopadly paprsky slunce, celá se rozzářila a nepůsobila ani jako lidská bytost. Víla – ano, přesně tak si ji Isabel zařadila. Nádherná víla s mléčnou pletí a dokonalým drobným nosem.

„O tom pochybuji. Pravděpodobně dopadnu jako ostatní. Nejsem ničím výjimečná – čeká mě svatba a život s mužem, kterého nejspíš ani nebudu milovat. Ale asi je to tak obvyklé.“

Isabel se zamračila, přítelkyně zněla poměrně zoufale. Netušila, že Dellu další kapitola života tolik děsí. Sama Isabel měla v tomto ohledu jasno. Klepy o tom, co způsobila v dětství, se znovu šířily. Dohazovačky i matky se záhy dozví, že tato debutantka si nezaslouží špetku pozornosti. Už v osmi letech zapálila sídlo rodiny Hamiltonů. Kvůli ní uhořel jeden její člen, navíc nejstarší syn hraběte Hamiltona zůstal zohavený a jen zřídka se ukazuje ve společnosti. Ne, ji nikdo chtít nebude. Stane se z ní stará panna, která se o sebe po smrti tety a strýce nedokáže postarat.

Ach, už zase přemýšlí o samých hrůzách místo toho, aby si užívala Dellin návrat!

„Je to náš osud,“ prohlásila Isabel po krátké odmlce. „Jsme ženy. Odmalička nás vychovávají k tomu, že se staneme něčími manželkami, postaráme se o rodinu, domácnost… Jiných příslibů se nám nedostalo.“

„Přesně tak,“ souhlasila Della hořce. „Kdybychom měly stejná privilegia jako muži, zařídila bych si život po svém.“

„Jak?“ zeptala se Isabel se zájmem. S Dellou se znala dlouhé roky a kupodivu toto téma příliš nerozebíraly. Proč také, když směr jejich života byl už dávno předem dán?

„Ráda bych podnikala,“ vyhrkla Della s nadšením.

Isabel se napřímila a odtáhla se od přítelkyně, aby se ujistila, že před ní stále sedí tatáž dívka. „V čem? Pokud by to tedy bylo možné…“

„Počkej chvíli.“ Della vyklouzla ze společenského pokoje a za chvíli se vrátila se skicářem. „Poslední tři měsíce na venkově jsem nedělala nic jiného.“

Z Delly sálalo nadšení. Isabel by přísahala, že by se o ně mohla popálit, kdyby se přítelkyně dotkla.

„V dopisech ses o tom nezmínila.“

„Nechtěla jsem, aby ses mi vysmála. Ale teď, když je můžeš vidět…“ Della před ní rozložila skicář a ukazovala jí nákresy nádherných plesových šatů. Když už Isabel měla pocit, že tyto jsou nejhezčí, následující je předčily. A ty odvážné dekolty! Neměly nic společného se současnou, podstatně upjatější módou. Obdivovala široké i úzké sukně, umně zobrazené šperky, které jim dodávaly takřka nadpozemské kouzlo... Kdyby si měla vybrat jen jedny, nedokázala by se rozhodnout, váháním by strávila určitě týden, a stejně by si nebyla jistá správnou volbou.

„Jsou… Nemůžu slovy vyjádřit, jak moc jsi talentovaná!“ Myslela to upřímně a její reakce Dellu očividně potěšila. Rychle návrhy zase sbalila a strčila je na podlahu pod pohovku.

„Kdyby je viděla matka, nejspíš by mě poslala na převýchovu na druhý konec světa.“

Isabel se odmlčela. Přemýšlela nad jejich budoucností a s politováním si uvědomila, že všechny dívky, které znala, čeká to samé. Některá bude šťastnější, jiná méně, ale v podstatě nemají žádnou velkou naději na změnu. Nedokázala si představit, co by se muselo stát, aby měly stejné možnosti něco dokázat jako muži.

Jenomže, jak říkala její teta Mildred, tohle je patriarchální svět. A čím dřív se s tím smíří, tím dřív otupí zoufalství, a nakonec zjistí, že jednoduchý život nemusí být očistec.

Isabel si ale kvůli pomluvám nikdo nebude chtít vzít. A těžko na tom jako stará panna bez majetku bude lépe než finančně zajištěná žena, kterou manžel možná nemiluje, ale má střechu nad hlavou a nemusí nikde žebrat o jídlo.

Zaplašila nepěkné výhledy a soustředila se na Dellin nesplnitelný sen.

„Zkus jen pomyslet na to, že by se tyto modely nosily v Londýně,“ řekla Isabel.

„Včera jsem při procházce skoro všechny ženy převlékala do vlastních návrhů, samozřejmě v představách. Ale na tohle svět ještě není připravený. Ani já. Jednou… jednou třeba bude.“

Isabel vzala její ruku do dlaní a stiskla ji. Tolik přítelkyni přála štěstí! Kdyby měla nějaké vlastní, klidně by se o ně podělila, nebo jí je věnovala celé. Aspoň jedna dívka by prokázala, jaké v ní dřímají schopnosti.

„Mohla bych ti navrhnout svatební šaty,“ vyhrkla Della zničehonic.

„Svatební šaty?“ zhrozila se Isabel. „Víš, že si mě nikdo nevezme. Minulý týden jsme se s tetičkou byly projít v Hyde Parku a mám pocit, že pravá šeptanda teprve začíná. Jakmile se rozkřiklo, že mě teta uvede do společnosti, všechny matky se hned chopily role, aby mě očernily a umetly tak cestu vlastním dcerám. Už teď je o jednu méně…“

„Ne, určitě přeháníš…“

„Věř mi, o tom bych nelhala. A nejsem přece tak iracionální, abych si to jen vymýšlela. Ale dost už o mně. Ještě nám do toho očistce zbývá nějaký čas, musíme jej smysluplně využít. Třeba čtením něčeho poučného a zábavného!“

„Nicholase Nicklebyho!“ vykřikla Della náhle a zase odspěchala do svého pokoje, ze kterého přinesla hromádku sešitových vydání.

„Slyšela jsi o tomto románu Charlese Dickense? Podařilo se mi od jedné matčiny přítelkyně získat celé první vydání, které vycházelo na pokračování v devatenácti dílech! Mám ještě novější, knižní, ale je tak vzrušující číst původní díly a…“ Della se zarazila. Ano, občas se nechala unést nadšením a vášní, ale Isabel ji jistě chápe, před ní nemusí nic předstírat.

„Půjčím ti první dva díly.“

„A nemohla bych si raději přečíst knihu?“ namítla Isabel.

„Ne! Největší kouzlo příběhů na pokračování je v tom, že nemůžeš přeskočit na konec. Dokud nedočteš poslední dvojčíslo, nebudeš mít ani zdání, jak osudy Nicholasovy a jeho rodiny skončí. Slibuji, že nebudeš zklamaná, i když máš víc v oblibě fakta týkající se historie a cestopisy.“

Isabel se pro sešity natáhla a položila je vedle cukrovinek. Ty už ji zase lákaly. A proč by si vlastně nemohla další kousek vzít… Vždyť stejně nebude nikoho zajímat, jestli jí budou šaty v jednom místě těsnější. Ona se neprovdá, kvůli londýnským drbnám je už teď rozhodnuto.

„A strávíš poutavou četbou čekání na první ples. Všechny dívky jsou z toho vystrašené. Ani já nejsem tak statečná, jak jsem doufala. Podívej,“ napřáhla k Isabel ruku. „Vidíš, jak se mi třesou prsty? A co teprve v ten osudný den! Obávám se, že se nebudu moci ani nadechnout.“

„Dello Backerová!“ zahřměla ze dveří vysoká štíhlá postava markýzy Lottie Backerové. Chvatně k děvčatům zamířila a spočítala zákusky na tácu, které byly narovnané blíž k Delle.

„Že ty jsi zase nic nesnědla?!“ S obavou si dceru prohlédla a přimhouřila oči. Měla pocit, že se jí Della během posledních pár týdnů ztrácí před očima. Odmítala jíst a neustále jí připomínala, že nesnese, aby si ji kdokoliv opovržlivě prohlížel.

„Ráno jsem přece snídala…“ namítla Della.

„Čaj považuješ za snídani? Moc dobře vím, že ses jídla ani nedotkla! Takhle to dál nejde, Dello. Jsi krásná a štíhlá dívka, není to tak, Isabel?“

„Samozřejmě, lady Backerová, máte naprostou pravdu,“ přikývla Isabel a pozorně si Dellu prohlédla. Po slovech Delliny matky si uvědomila, že přítelkyně má tváře skutečně propadlejší, než když se viděly doma v Sudbury.

„Čeká vás nádherný rok plný plesů, zážitků a v neposlední řadě i obdivovatelů. Bohužel nikdo nebude okouzlen dívkou, která se neudrží na nohou!“

„Navečeřím se, matko, slibuji,“ řekla Della, aby si ji usmířila.

„Nevěřím ti ani slovo! Ach, Isabel, musíš na ni zapůsobit ty, když už jsem pohořela já. Prosím!“ S těmito slovy je zanechala opět o samotě a tiše za sebou zavřela.

Isabel neuniklo, jak Dellinu pleť pokryl sytý nach. „Matka má pravdu, Dello. Opravdu jsi…“

„Neviděla jsi mě bez šatů, Isabel! Věř mi, že vím, co dělám. Už o tom nebudeme mluvit, ano?“ Della se na ni zářivě usmála, až se mohlo zdát, že lady Backerová pouze přehání.

„Dobře, ale budu tě bedlivě sledovat,“ odpověděla Isabel naprosto vážně. Pak pohlédla k oknu a dodala: „Brzy se začne stmívat, asi bych už měla jít.“

„Ne, ještě ne, prosím,“ namítla Della a zadívala se na ni tak, že nedokázala odmítnout. „Jakmile odejdeš, matka se vrátí a vyslechnu si delší kázání než při nedělní mši. Když počkáš aspoň hodinu, určitě se objeví nějaká horší událost, a na přednášku o jídle zapomene.“

„Myslím, že mě teta se strýcem mohou ještě chvíli postrádat,“ usmála se Isabel. Svým způsobem Dellu chápala. Z její matky šel strach. Na ženu byla vysoká – skoro jako muž –, štíhlá, elegantní a ve všech ohledech přísná. K postavení ženy v dnešní společnosti se chovala zodpovědně, přijala veškeré úděly, které jí vštěpovala její matka, a snažila se tutéž zodpovědnost přenést i na svou jedinou dceru Dellu. Nezdálo se, že by zatím byla natolik úspěšná, aby mohla polevit, ale nevzdávala se. Odhodlala se dceru dobře provdat.

„Bojím se, že až bude po plese…“

„…tak do vašeho salonu zamíří spousta mladých pánů a zavalí vašeho majordoma navštívenkami?“ přerušila ji Isabel.

„Spíš naopak,“ hlesla Della.

Isabel hned došlo, co tím Della myslí.

„Vzhledem k tvé nové zálibě bys to přece mohla alespoň na další rok uvítat, věnovat se kresbám a… A… Omlouvám se, ale myslím, že ti tak docela nerozumím. Před několika minutami jsme řešily, jak je hrozné, že naším krutým osudem je provdat se, zatímco bychom se rády věnovaly užitečnějším věcem, a teď…“

„Já vím,“ zašeptala Della stydlivě. „Jenže moje návrhy nikdy nikdo nepromění ve skutečné šaty, i když bych si to moc přála. V hloubi duše cítím, že je to jenom sen. Nic víc. Musím se provdat jako ostatní.“

Isabel polkla. Taková kapitulace se jí nelíbila. Co víc, protivila se jí. A možná měla i vztek kvůli tomu, jak se Della podceňuje. Copak nevidí, jak je krásná a úžasná? Pokud by se stalo, čemuž za žádnou cenu nechtěla uvěřit, že by si jí v sále žádný muž nevšiml, musel by být plný hlupáků a ignorantů!

„Dobře,“ připustila Isabel nakonec, protože ji chtěla podpořit. „Nejspíš máš pravdu, musíme se provdat, to ale neznamená, že se vzdáme svých snů. Možná je budeme muset odložit, ale jednoho dne náš čas přijde. A už nikdy nechci slyšet, že o tebe nikdo neprojeví zájem, Dello Backerová! Uvidíš, že se u vás netrhnou dveře.“

Zdálo se, že bojovný tón a pevný hlas dodal Delle náladu. V očích se jí zajiskřilo a bavlněným kapesníčkem si otírala slzy, které jí zničehonic vyhrkly.

„Máš pravdu, nesmíme hned vidět všechno černě,“ přikývla na souhlas. Zhluboka se nadechla a rozhlédla se kolem s úsměvem, jako kdyby snad místnost osvětlily stovky svící, a ona si uvědomila, jak je krásná.

„A ty… Ty budeš nejžádanější dívkou letošní sezony, ať už ty čarodějnice šíří pomluvy seberychleji!“

Isabel se rozesmála. Ano, takhle měla Dellu nejraději. Vrátila se jí nálada, a ona nabyla dojmu, že všechno je zase v pořádku. Podařilo se jí zaplašit její chmury, prozářila je jasnou nadějí.

„Doufám, že se mýlíš. Nerada bych se za pár měsíců ocitla v sídle nějakého povýšence, který mě bude považovat za chovnou klisnu.“

Della se zachichotala. „Nechápu, kam na ta strašná přirovnání chodíš. Kdyby tě slyšely matky našich potenciálních nápadníků, uvrhly by tě v nemilost.“

„Tak ať,“ pokrčila Isabel rameny, „stejně už to udělaly.“

„A my jim dokážeme, že i s těmi klepy najdeš partii, kterou ti ostatní budou závidět. Provdáš se přinejmenším za vévodu!“

„Anebo za nějakého krále z neznámé země, která pak všem těm starým protivám vyhlásí válku,“ zasmála se Isabel. Uvědomila si, jak je jí v přítomnosti Delly dobře. A těšila se, že právě ji bude mít po boku, až bude představena nejen u dvora, ale i na mnoha plesech. To jediné ji uklidňovalo. Bude sice muset strpět uštěpačná slova a výmluvné pohledy, kdykoliv se však potká s Dellou, jejich soumrak se rozplyne.

„Jak by měl vypadat?“ nadhodila náhle Della.

„Myslíš můj král ze země kouzel a nadějí? Určitě vysoký. Ano, hodně vysoký. A tmavovlasý, se širokými rameny a uhrančivým pohledem. Měl by mít také smysl pro humor.“

„Smysl pro humor?“ podivila se přítelkyně, jako kdyby Isabel prohlásila něco nepatřičného.

„Umíš si představit, že bys život strávila s člověkem, se kterým se ani nezasměješ? Ne, to by bylo příliš velké utrpení.“

„Vždy jsem snila jen o krásném muži…“

„Jenže charakter je podstatnější. Muž beze smyslu pro čest, spravedlnost a humor by nebyl partnerem, s nímž bychom si přály strávit zbytek života. Vezmi si, že by nás provdali za nějaké nafoukané panáky, kteří by jenom udíleli rozkazy!“

Della se ušklíbla, fantazie jí dokonale pracovala.

„Odsoudili by nás tak k pohřbení zaživa,“ pokračovala Isabel. „Před krásou upřednostním jiné vlastnosti. Muž ani nemusí být přehnaně hezký. Pokud je dobře vychovaný a má charakter, jeho pravá krása se nakonec sama vyjeví.“

Della o Isabeliných slovech nepochybovala, ovšem myšlenka, že by se provdala za nějakého malého starce, byť se smyslem pro humor, ji v žádném případě nenaplňovala radostí. Ano, uznávala vše, co Isabel pronesla, ale pokud by hezký muž projevoval alespoň špetku dobrých mravů, rozhodně by dala přednost jemu. Však ona už se pobaví sama při čtení. Hrdinové, a zejména hrdinky budou jejími dobrými přítelkyněmi. Kromě Isabel vlastně ani jiné nepotřebovala – skuteční lidé jí nikdy nepřišli tak reální jako ti z knih. Možná je realita příliš… nedokonalá.

„Jsem zvědavá,“ pronesla Della, „na tvého prvního nápadníka. Nemůžu se dočkat, až se dozvím, zda tě okouzlil krásou, nebo dokonalou konverzací.“

„Spíš otřepanými frázemi a koktáním,“ opáčila Isabel. „Muži vlastně nejsou zběhlí v rozhovorech jako my ženy. Zatímco jejich otcové je učí být zdatnými a silnými bojovníky, my se procvičujeme v konverzaci. Ach bože, když se nad tím zamyslím, muž, který by mě upoutal intelektuálně, snad ani neexistuje. Jsme zřejmě odsouzeny roztřídit je podle vzhledu.“

Místností se rozlil Dellin zvonivý smích. Isabel uměla vykreslit tragédii tak lehce a zábavně, že nešlo udržet vážný obličej.

Isabel se náhle vyděšeně zadívala k oknu. Obloha byla plná sněhu, proto se stmívalo tak rychle. A hodina, kterou Delle přislíbila, utekla jako voda.

„Musím běžet. Teta se strýcem se určitě budou zlobit, že jsem tu strávila skoro celé odpoledne.“ Spěšně se s Dellou rozloučila a slíbily si, že se zítra opět navštíví. Tentokrát by mohla Della přijít za Isabel, musí jí ukázat, jak se pod tetiným vedením zdokonalila ve vyšívání. Myslela to trochu ironicky, ale chtěla, aby se přítelkyně jejím uměním pobavila.

Převzala si od služebné teplý plášť, pod který schovala dva sešity Nicholase Nicklebyho, a vyběhla z domu.

Naštěstí to neměla daleko. Stačilo počkat, až přes silnici přejede drožka a za ní další, a mohla se rozběhnout přes park rovnou k jejich domu, který si strýc pronajímal už dvacet let a na dalších čtyřicet měl nájemní smlouvu. Stejně jako lord Backer. Ti dva byli dlouholetí a nerozluční přátelé.

Portman Square bylo jedno z nejkrásnějších náměstí v blízkosti Hyde Parku a dalo by se říct, že i z nejprestižnějších, protože ve zdejších honosných domech žila pouze majetná a vznešená šlechta. Bylo snem všech, kteří se v Londýně chystali usadit či udělat kariéru a předem se trochu blýsknout. Nezdálo se však, že by to Isabelině pověsti nějak zvlášť prospělo.

Přidala do kroku, proběhla kolem tepaného oplocení a po chodníku odbočila k přednímu vchodu. Počínala si při tom tak nešikovně, že klopýtla a oba díly Dickensova románu se rázem ocitly na zemi. Na vlhké zemi.

„Panebože, Della mě zabije,“ zamumlala si pro sebe, zatímco poklekla a snažila se výtisky posbírat.

„Potřebujete pomoc?“ ozval se za ní hluboký mužský hlas.

Isabel se ani neotočila. Byla blízko domova, majordom Wakefield už určitě zjistil, že je skoro za dveřmi. Měl pokaždé dokonalé načasování, takže se neobávala, že by se neznámý odvážil něčeho netaktního.

„Ne, jsem v pořádku,“ odsekla nevrle. Zatímco stále klečela, s hrůzou sledovala, jak se do listů vpíjí kapky odpoledního deště.

„Nicholas Nickleby?“ zamumlal cizinec, kterému neunikla titulní stránka.

Isabel se zvedla. Neznámý se k ní v tu chvíli prudce natočil levou stranou a pokýval hlavou.

„Doufám, že nejste příliš útlocitná… Při čtení tohoto románu lidem nezůstávají oči suché.“

Isabel k němu vzhlédla. Panebože, byl tak vysoký! Musel měřit skoro dva metry! Vždyť byl o hlavu vyšší než její strýc – a ten byl považován skoro za obra. Podle profilu usoudila, že celá jeho tvář je symetrická, dokonale aristokratická, a jeho tmavé oči… Odvrátila se od nich, nebylo by dobré se do nich zadívat, a neudržet si tak dostatečný odstup. „Dívka navíc nikdy nesmí být tak smělá, aby zpříma hleděla gentlemanovi do očí,“ zopakovala si tetina slova.

„Vy jste to četl?“ zeptala se, když se vzpamatovala.

„Ano, dvakrát. Je to příběh o utrpení, odvaze, nespravedlnosti a vykoupení. Neznám váš vkus, ale třeba budete spokojená.“

„Kdo vlastně jste?“

Muž se pousmál, ale jeho plné rty se rázem stáhly. „Někdo, kdo vám chtěl pomoci.“

„Je to od vás laskavé, ale jsem skoro doma a snad toto dílo zvládnu bez další nehody dopravit přes práh.“

Muž jí ustoupil z cesty a Isabel si povšimla, že majordom skutečně postává ve dveřích a pozoruje ji. Sice už panovalo šero, přesto jasně postřehla, jak se tváří zděšeně. Přece ji nenachytal s nějakým mužem in flagranti, jen si krátce popovídali! A to snad zakázáno není.

„Rád jsem vás poznal, slečno…“

„Prestonová, Isabel Prestonová. Jsem kmotřenka hraběte Jonese,“ ukázala k sídlu, jako kdyby tím snad všechno vysvětlila.

Muž se zarazil. Poodstoupil a ještě víc se k ní natočil bokem. Jeho počínání jí připadalo zvláštní, navíc pořádně směšné.

„Vy jste Isabel Prestonová?“ vydechl s úžasem.

„Ano, měla bych vás znát?“

Na chvíli oněměl. „Ne,“ řekl konečně. „Ne. Na shledanou, slečno Prestonová.“ Vyrazil od ní, jako kdyby ho hnali snad všichni čerti, a zamířil do boční uličky.

Isabel potřásla hlavou. Co to mělo znamenat? Donesly se k němu snad nějaké pomluvy, které ho vyděsily?

Vydala se ke dveřím, kde ji majordom Wakefield zarazil. „Máte se okamžitě vydat za tetou a strýcem do salonu. Už vás netrpělivě očekávají.“

Kapitola 2.

Isabel přimhouřila oči a zvědavě si majordoma prohlédla. Arnold Wakefield nebyl právě usměvavý muž. Když se nečekaně stalo, že mu zjihla tvář, bylo to skoro jako oslava narozenin. Dnes jí však připadal ještě zachmuřenější než obvykle.

Podala mu teplý plášť, odložila čtení od Delly na stolek pod schodištěm a zvažovala, zda se z majordoma pokusí osobním kouzlem získat nějaké informace, nebo se vydá rovnou do jámy lvové a poslechne si, co mají teta se strýcem na srdci.

Zvolila druhou možnost a spěchala po schodech do salonu. Ne, že by se těšila na nepříznivé zprávy, ale chtěla je mít za sebou a získat možnost brzy se s nimi vyrovnat.

Zaklepala jemně na dveře a vstoupila do vyhřáté místnosti. Všude plály svíce, v krbu příjemně praskalo dřevo a strýc s tetou seděli jako obvykle v křeslech u stolku blízko okna s výhledem na park.

„Konečně jsi tu,“ prohlásil strýc, dopil sklenku whisky a postavil ji na stůl, až se ozvalo nepříjemné cinknutí.

„Omlouvám se, zdržela jsem se u Delly,“ řekla a zavřela za sebou. Nepřestávala se přitom mračit, protože vycítila nepříjemnou atmosféru, která visela ve vzduchu jako bouřková mračna.

„Já vím, já vím,“ potřásl strýc hlavou a gestem jí naznačil, aby se k nim posadila.

Teta se na ni povzbudivě pousmála, v obličeji byla ovšem bledá a Isabel neoklamala, něco ji trápilo.

„Tedy…“ Strýc Harold Jones si přejel prsty po pěstěném prošedivělém vousu a pohlédl na manželku. Pokud očekával svolení, získal je krátkým přikývnutím.

Isabel si podkasala sukni, usadila se na pohovku a natočila se k ohni. Nejraději by strýce pobídla, aby jí řekl, co má na srdci, zatímco by si hřála prsty nad plameny, jenomže se jí na hrudi usadil těžký balvan. Nebude se jednat o žádné domlouvání, že minulost musí konečně pohřbít a myslet na budoucnost: soustředit se na uvedení do společnosti a vytěsnit protivné pomluvy, které se městem šíří. Kdepak, Isabel vytušila, že tento rozhovor bude mnohem horší.

Vzdychla si, a nebýt tetina pohledu, ani by si neuvědomila, že si prsty nervózně poklepává do nohou. Narovnala se jako pravá dáma a zhluboka se nadechla.

Strýc se však nepřestával zdráhat. Další krátké střetnutí s tetinýma očima, sotva postřehnutelné pohnutí hlavou a…

„Dnes nás navštívil hrabě Nicholas Hamilton a požádal o tvou ruku,“ vyrazil ze sebe najednou strýc, pak vstal a dolil si sklenku. Vypil ji naráz a postavil se k oknu.

Isabel se otřeseně podívala na tetu. Ta jen hlasitě vzdychla a bezmocně rozhodila rukama. Nejraději by s manželem zatřásla – copak nenašel vhodnější slova, musel jejich jediné neteři sdělit informaci tak netaktně?

„Žertujete,“ řekla Isabel a přejížděla očima z jednoho na druhého. Ne, tohle byl naprostý nesmysl. Určitě se jedná o omyl, nebo… Proč by si ji, proboha, chtěl hrabě Hamilton vzít? Kvůli ní se zmrzačil! Kvůli ní se zřídka ukazoval ve společnosti a skoro nikdo přesně nevěděl, jak vypadá – všichni se o tom jen dohadovali.

„Nežertujeme, Isabel,“ ujala se nakonec slova Mildred Jonesová a přesedla si k neteři. Vzala ji za ruku a něžně ji stiskla.

„I pro nás to byl poměrně šok, když se odpoledne ohlásil a… vyslovil se. Nečekali jsme to, vůbec jsme nebyli připraveni na…“

„Proč?“ přerušila ji Isabel.

„Proč co?“ nechápala Mildred a ohlédla se po manželovi. Kdyby se neovládala, už dávno by ho přitáhla k nim na pohovku, protože se zatím zachoval jako zbabělec a nechal jen na ní, aby Isabel všechno vysvětlila.

„Z jakého důvodu vás požádal o mou ruku?“ Jako by její otázka nebyla zřejmá, pomyslela si Isabel. Narůstal v ní vztek a strýcova nervozita jí rozhodně nedodávala na klidu.

Hrabě Jones se konečně vzmužil, popošel blíž a opatrně zaujal místo na druhé straně vedle neteře. Měli ji tak s manželkou mezi sebou dokonale uvězněnou. Snad pro případ, aby jim nemohla uprchnout?

„Doslechl se o tom, co… co se povídá,“ řekl strýc a pozdvihl obočí, čímž Isabel naznačoval, o jakých pomluvách hovoří.

„A protože kvůli mně zemřel jeho švagr a on sám je znetvořený, rozhodl si mě vzít a ušetřit mě nezájmu a urážek?“ Isabel to nedávalo smysl. Ať se na to dívala z jakékoliv strany, neměl jediný důvod to udělat. Kromě toho, že by se jí chtěl pomstít. Oženit se s ní a někde ji mučit, aby ji potrestal za rány, které jim způsobila.

„Chápu, je to komplikované, sám se s tím dosud vypořádávám, ale v podstatě… V podstatě nám tím prokazuje laskavost,“ pokračoval strýc.

Isabel se neudržela a prudce vyskočila. Hněv v ní rozpoutal běsnění, celé tělo se jí chvělo! Toužila křičet! Toužila něco rozbít, aby ulevila tomu nesnesitelnému napětí!

Naštěstí ji teta znovu vzala za ruku a přiměla ji posadit se.

„Laskavost! Vždyť jeho jednání a váš souhlas vůbec nedávají smysl!“ vyhrkla Isabel. „Tak zůstanu svobodná!“

Mildred si povzdechla. Věděla, že rozhovor s neteří nebude jednoduchý. Znala ji moc dobře na to, aby si živě dokázala představit, jak jejich setkání proběhne, až se dozví, co se v její nepřítomnosti přihodilo.

„Isabel, víš, že jsem ti odjakživa vštěpovala, abys ignorovala nepříjemné narážky a pomluvy, které se šířily jako lavina od té nešťastné nehody. Musím však připustit, že jsem ani já nečekala, jak moc se stará historie rozhoří, až oznámíme, že se tě chystáme uvést do společnosti. Vím, tato slova jsou v rozporu s tím, co jsem říkala, co jsem tě učila. Ale… Nabídka samotného hraběte Hamiltona přinutí všechny utichnout, ještě se ti přijdou omluvit, protože tím se prokáže, že jsi s požárem neměla nic společného a…“

„Ne!“ vydechla Isabel odhodlaně.

„Co ne?“ zeptala se Mildred.

„Nevezmu si ho!“

„Važ slova, dítě, protože…“

„…protože já už jsem souhlasil, Isabel.“ Harold nenechal manželku domluvit. V ten okamžik se Isabelina pozornost zaměřila pouze na něj. Nelíbilo se mu, co vidí v jejích očích, vlastně ho to tak nepříjemně zasáhlo, až se málem chytil u srdce. Hrudí mu projela nevýslovná bolest, protože pochopil, že ho Isabel právě teď z hloubi duše nenávidí.

„Musel jsem souhlasit. Je to příležitost, o jaké se nám ani nesnilo.“

„To raději vyskočím z okna, než abych se za něj provdala!“

„V tom případě na ně nechám připevnit mříže,“ pokusil se debatu zvrátit v žert, ale neuspěl. „Musíš být rozumná, Isabel. Samotnou tě přece trápí, co se říká. A v plesové sezoně to nebude o moc lepší, spíš horší. Jsi krásná, nejkrásnější dívka v Londýně. A to říkám nezaujatě, bez ohledu na to, že jsem tvůj strýc. Jakmile tě ostatní matky dostatečně zkompromitují, budou mít větší prostor pro vlastní dcery. A ty… Přinejmenším těm mladíkům zasejí do mysli pochybnosti. A za nějakého starce, který chce především dědice rodu, tě zase odmítám provdat já. Jakmile se roznese, že ses provdala za hraběte z Corby, situace se změní. Věř mi.“

„Strýc má pravdu,“ pokračovala vzápětí tetička, zatímco Isabel oněměle naslouchala jejich ospravedlnění, že domluvili sňatek za jejími zády. „Už nikdo se tě neodváží slovem ani dotknout, připomenout ti události ze Zimního zámku. Hrabě Hamilton tě očistí.“

Isabel mlčela. Vichřice, která jí nedovolila se pořádně nadechnout, se zklidnila do vytrvalého lijáku, jenž ji sice trápil, ale zvláštním způsobem i upokojoval.

Je možné, že by se teta nemýlila? Zapomenou lidé na její minulost, zapomene ona sama na stíny, které ji už deset let trápí a nenechají ji v noci pořádně spát? Třeba najde klid. Třeba tím upokojí noční děsy, a už nikdy se nebude muset bát usnout. Neprobdí už jedinou noc, nebude mít strach jít do postele a poddat se spánku, aby ji pořád dokola nenutil prožívat ty otřesné události.

„Asi vím, co se ti teď honí hlavou, ale nemusíš se ničeho obávat. Hrabě Hamilton je příjemný člověk. Má vystupování pravého gentlemana, působí kultivovaně a myslím, že bys s ním mohla být šťastná,“ pokračovala teta v utěšování rozbouřených vod.

„Je o deset let starší, když už jsi zmínil toho starce, strýčku,“ namítla Isabel.

„O dvanáct,“ upřesnil strýc, aby snad později nedošlo ke zbytečné rozepři.

„Takže mu je už třicet?!“ vykřikla Isabel zděšeně.

„Ano, ale pro muže je to ten nejlepší věk. Je vyzrálý, zcestovalý a rozumný,“ obhajovala ho dál Mildred.

„Ne, spíš je šílený,“ odmítla její chvalozpěv Isabel. „Chystá se oženit s ženou, která možná způsobila smrt…“

„Už dost!“ vykřikla Mildred varovně, došla jí trpělivost. „Nevíme přesně, co se tehdy stalo, na nic si nepamatuješ! Noční můry o ničem nevypovídají! A oni přece nikdy neprokázali, kdo požár založil, zda se to nestalo čirou náhodou! Všechno, co se povídá, jsou pouze domněnky, které za svého života podporovala ještě tvá matka! Opakuji ti to celých deset let! S tím je teď konec, Isabel! Provdáš se za Nicholase Hamiltona, a už o tom nebudeme diskutovat! Lepší nabídku nikdy nedostaneš!“

Isabel se nadechla k dalšímu proslovu, ale nakonec ze sebe nevydala ani hlásku. Může se vůbec vzpouzet? Může vzdorovat vůli lidí, kteří se jí ujali a poskytli jí tolik lásky, kterou jí nevěnovali ani vlastní rodiče? Byla by to pravděpodobně pořádná troufalost a nevděk. A jejich úsudku by přece měla důvěřovat. Nedali by ji jen tak někomu. Na strýce musel hrabě Hamilton něčím zapůsobit.

„Ale…“ zarazila se Isabel náhle. „Říkali jste – hrabě Hamilton? To znamená, že jeho otec je po smrti?“

„Zemřel skoro před třemi lety,“ odpověděl strýc.

Takže by se z ní stala nejen vdaná žena, ale rovnou i hraběnka. Aniž by musela přetrpět potupný vstup do společnosti, která by na ní nenechala nit suchou.

Ne, že by se jí tato možnost alespoň trochu nezalíbila. Vzápětí si však uvědomila, že uvažuje jako prospěchářka. A ona se nechtěla vdát jen z tohoto důvodu.

„Hrabě mě také požádal o soukromou schůzku s tebou. Zítra,“ dodal Harold a opět vyhledal pomoc manželky. V těchto záležitostech nebyl zběhlý. To sice ani jeden z nich, ale Mildred je žena, a dokáže neteři lépe porozumět.

„Už zítra? Ten tedy nechce ztrácet čas,“ poznamenala Isabel s úžasem.

„Ještě něco bychom s tebou rádi probrali.“ Mildred si odkašlala. Nevěděla, jak slova správně formulovat a jak je Isabel přijme. V duchu se modlila, ať se nezačne rozčilovat, protože by se ocitli znovu na začátku.

„Hrabě se chce oženit už za týden.“

Isabel nabyla podezření, že se ocitla v nějaké šílené divadelní frašce. Nejdříve jí oznámí, že souhlasili s nabídkou sňatku, a teď pokračují další šokující novinkou?

„Ne,“ řekla rázně. „Hraběte si nevezmu! A už vůbec ne v té krátké lhůtě, jakou si stanovil. O co se mu, proboha, jedná? Proč tak spěchá?“

„Věř mi, má pro to patřičné důvody,“ odvětil strýc bez sebemenšího náznaku, že se chystá s vysvětlováním pokračovat.

„Jaké?“ dožadovala se Isabel odpovědi, když už to napětí nedokázala snést.

„O tom si promluvíš přímo s ním.“

Isabel vstala a začala přecházet po místnosti. Spojila si ruce a mnula si prsty, jako by se z nich snažila vyhnat strach, který ji pomalu halil do silné přikrývky a chystal se ji udusit.

„A když přece jen odmítnu? Nemůžete mě do sňatku nutit.“

Mildred se snažila zachovat chladnou mysl. Nalila si čaj z konvice a pomalu se napila. Pozdvihla přitom elegantně malíček, jako to dělávala na dýchánku se svými přítelkyněmi. Isabel to rozčílilo víc, než kdyby na ni zvýšila hlas. Tohle je přece mnohem vážnější téma než nějaké posezení nad klepy!

„Nejsme sice tví rodiče, ale vychovali jsme tě, jako kdybychom jimi byli.“

Isabel se zarazila. Teta věděla, jak tnout do živého, naprosto ji tím umlčela.

„Celou dobu jsem tě připravovala na den, kdy tě nějaký muž požádá o ruku a provdáš se. Přiznávám, sama jsem věřila, že to bude z lásky, ovšem okolnosti nejsou tak příznivé, jak jsem doufala. Je otázkou, zda bychom pro tebe našli slušnou partii, pokud tě většina vážených dam označuje za vražedkyni.“

„Ale říkala jsi, že to musíme ustát a…“

„Žádám tě jen, aby ses na tu nabídku podívala s rozumem. Máš celou noc a část dne na to, abys pochopila, jak je štědrá a výhodná.“

„Chcete se mě zbavit.“ Jenom se nadechni, zhluboka se nadechni, říkala si Isabel v duchu. „Udělali jste, co jste mohli, a teď se musím postavit na vlastní nohy.“

„Nechceme se tě zbavit! Panebože!“ zakřičel strýc a tentokrát se napil rovnou z lahve. Ruka se mu chvěla, když ji odkládal.

„Věděl jsem, že tohle nemůže dopadnout dobře. Nevím, jak jinak tě už máme přesvědčit, že lepší nabídku nedostaneš. Hrabě Hamilton tě zaopatří, a navíc se o tobě přestanou šířit ty hrozné řeči! Kolikrát ti to budeme muset ještě připomenout?!“ Harold si rukou otřel zvlhlé rty a zaklel. Už dlouho se tak nerozčílil.

„Nechci to poslouchat, už toho bylo dost!“ vykřikla Isabel. Odmítala být neustále utvrzována v tom, jaké ji potkalo štěstí a že bez této nabídky by nezískala nic. Strýc a teta tím vlastně jen přiznávali, že jí celou dobu lhali, klamali ji. Nemohla přemoct nepřátelství ostatních… Nikdy. I kdyby vstoupila do sálu se vztyčenou hlavou, přinutili by ji poníženě odejít.

Proto souhlasili s nabídkou Nicholase Hamiltona.

Proto ani jí nezbude nic jiného, pokud chce projevit tetě a strýci vděk za to, že se jí v osmi letech ujali a vychovali ji. A ona to udělá – po otci zůstaly jen dluhy, prohrál i její věno. Prodej domu v Brackley tehdy sotva pokryl nároky věřitelů, strýc musel ještě doplácet ze svého jmění, aby švagrova čest nebyla poskvrněna.

I s tímto sňatkem souhlasili jen kvůli ní. Znamená pro ni budoucnost. A možná, že až si s hrabětem promluví, pochopí jeho pohnutky a třeba i usoudí, že život po jeho boku nebude tak hrozný.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se jí teta s obavou. „Strašně jsi zbledla.“

„Jsem,“ hlesla Isabel a pak na oba zpříma pohlédla. „Dobře, provdám se za hraběte Hamiltona.“ Rozhlédla se po místnosti, jako kdyby hledala nějaký opěrný bod, a pak odešla do svého pokoje.

Na večeři se neobjevila. Potřebovala být sama, jen v tichu se svými myšlenkami. Ležela na posteli a hleděla do krbu, z něhož sálalo příjemné teplo. Rudá barva plamenů nepůsobila nijak děsivě, naopak jí přinášela smíření. A poté se jí v duši rozhostila nicota. Nicota, ve které nebyl hněv, vzdor, ale ani prohra či ponížení.

Usnula a probudila se krátce po půlnoci. Netrápil ji žádný hrozivý sen, její mysl si odpočinula, ale právě teď ji zasáhla panickými obavami z budoucnosti.

Opustí tetu a strýce.

Odjede pryč s mužem, kterého vůbec nezná, který k ní může chovat zášť a…

Už za týden.

Srdce jí splašeně bušilo až v hrdle, ve spáncích jí nepříjemně tepalo a dech se nebezpečně zrychlil.

Vrhla se k oknu, otevřela je a vyklonila se. Nechala si bičovat kůži chladným větrem, což ji zároveň přivádělo k rozumu.

I kdyby teď podlehla touze uprchnout a odmítnout vše, co by jí hrabě Hamilton mohl nabídnout, nedokázala by to udělat. Uvědomila si, že i strýc s tetou museli trpět řečmi, které o ní kolovaly. Nebýt jejich bohatství a konexí, zřejmě by se nikdy neodvážili vracet se do Londýna a pokusit se pro ni udělat i nemožné.

Okno zase zavřela a posadila se na kožešinovou předložku u krbu.

Ještě před několika měsíci, na strýcově sídle v Sudbury, se cítila tak svobodná… Ani tam jí sice minulost nedopřávala klid, ale dokázala jí čelit vyrovnaněji. Od příjezdu sem… se všechno jenom zhoršilo. Ještěže se tu konečně objevila i Della. Ale ta jí také nepomůže, brzy se rozdělí.

Isabel uvažovala, co se bude v následujících týdnech odehrávat.

Zítra se setká s Nicholasem Hamiltonem. A pokusí se odhalit, jaké jsou jeho opravdové záměry. Pokud nepojme podezření a neopanuje ji strach z toho, že ji plánuje po svatbě zavraždit ze msty, odjede s ním. Možná stále žije na sídle zvaném Zimním zámek… Z toho ji zamrazilo.

A dál?

Co bude dál?

Stane se z ní hraběnka Hamiltonová, příliš mladá a nezkušená pro takovou roli. A teta bude mít sotva pár dní, aby jí vysvětlila, co se od ní očekává. Nejspíš na to ani nezbude čas. Příprava na svatbu, která se má konat za týden, zaměstná veškeré její myšlenky a úsilí.

A co když se jí hrabě bude protivit?

Co když je tak poznamenaný, že se na něho nedokáže podívat?

Tak budeš muset, problesklo jí hlavou. Zachránil tě… Odnesl tě z hořícího pokoje. Kdyby nebylo jeho, udusila by ses a uhořela. V první řadě mu musíš být vděčná. A uvědomit si, že znetvořená tvář je splátkou za tvůj život.

Možná je toto i pro hraběte jediná příležitost k sňatku. Možná se ho ostatní ženy děsí, odmítají se za něj provdat, a tak usoudil, že Isabel musí z povinnosti souhlasit s nabídkou.

Ne, zítřek nebude vůbec jednoduchý.

Rozechvěla se, když jí došlo, že se s ním za několik hodin setká tváří v tvář. Zůstanou sami, rozhostí se napjaté ticho, a ona nebude vědět, co říct.

Co když se dlouze zadívá na jeho zjizvený obličej? Co když se od něj nedokáže odtrhnout? Zoufalejší situace by snad ani nemohla nastat. Hrabě zrozpačití, slova se jim vzpříčí v hrdle, a on si nakonec svatbu rozmyslí a odejde. To by bylo ještě horší, než že si ho bude muset vzít. Teď, když před ní teta se strýcem odhalili, jaká je skutečnost, mohli by rovnou opustit Londýn a vzdát se všech nadějí. Měla se jich alespoň zeptat, zda hrabě nahání takovou hrůzu, jak se občas šeptá.

Hodiny ubíhaly.

Odbila jedna.

Třetí.

Sedmá.

Komorné Evelyn neuniklo, jaké má kruhy pod očima, a jelikož se mezi služebnictvem jako obvykle nic neutajilo, raději se jí nevyptávala na bezesnou noc. Tušila, co se v mysli té milé dívky odehrává a jaké musí mít obavy z nadcházejícího střetnutí. Rozčesala jí kaštanové vlasy, nepatrně nanesla růž na její bledé tváře a povzbudila ji úsměvem.

Isabel si až u snídaně uvědomila, že se včera ani nezeptala, v kolik hodin hrabě Hamilton dorazí. Jídla se téměř nedotkla, popíjela jen čaj a sotva se dokázala na strýce s tetou podívat.

Kromě pozdravu nikdo nepromluvil. Ne dřív, než bylo nezbytně nutné.

„Hrabě přijede před polednem,“ prohlásil náhle strýc, až sebou Mildred s Isabel trhly. Bylo to jako ohlušující rána, která zničila už tak zdevastované město. Vzduch se naplnil dýmem a nářkem beznadějného zoufalství.

„Tak brzy?“ hlesla Isabel asi po minutě.

„Není čas cokoliv odkládat,“ dodal strýc a sledoval, jak se Isabel prudce odrazila od stolu a vyběhla z jídelny.

Mildred si povzdechla. Upřela dlouhý pohled na manžela – ne, že by v něm chyběly výčitky.

„Mohl bys projevit alespoň trochu soucitu. Je to pro ni nové, nečekané. Snad jsi si jistý tím, co děláš.“

Harold zavrtěl hlavou. „Kéž bych vám oběma mohl prozradit, co mi hrabě sdělil! Ale zavázal jsem se mlčením.“

„Pokud se mýlíš, Harolde…“

„Nemýlím. V této záležitosti nemáš zkrátka jinou možnost než mi důvěřovat. Nikdy bych neudělal nic, co by Isabel ublížilo. To snad víš, nemusím se nijak ospravedlňovat.“

Mildred rezignovaně přikývla. Ano, znala manžela dobře. Věřila mu, po všechna ta léta ho milovala a obdivovala. Zachoval se tak, jak by se nezachoval žádný jiný muž. Poskytl střechu nad hlavou dceři své sestry, staral se o ni jako o vlastní, dokonce ji tak měl i rád. Oba za ni často děkovali Bohu, když už jim odmítl dát vlastní děti.

„Zkus se ale trochu vžít do její situace. Ještě včera by ji nenapadlo…“

„To nikoho z nás,“ přerušil ji Harold.

„Ale ty nebudeš muset opustit domov a žít s mužem, kterého neznáš a o kterém si celou dobu myslíš, že jsi mu zničil život a zabil příbuzného.“ Mildred vstala a vydala se za Isabel.

Muži, pomyslela si, ti nikdy nepochopí, jak zoufale se cítí každá žena, která se nemůže svobodně rozhodovat.

Kapitola 3.

Isabel se chvěla. A pravděpodobně by si to ani neuvědomila, kdyby ji neupoutalo, jak dlouze se na ni komorná Evelyn zadívala. Rychle si ruce sepjala na klíně a na okamžik pevně stiskla víčka. Musí být silná. Nesmí ztratit nervy a poddat se strachu, který se znásobí, až stane před hrabětem.

Ach bože, co když se ho tak zalekne, že s ním nevydrží zůstat v jedné místnosti? Co když ji probodne hned při příchodu pohledem, a ona vycítí jeho oprávněnou nenávist?

Ne, tohle je zkrátka celé špatně. Měla… Měla večer uprchnout. Měla zmizet z Londýna, vrátit se třeba do Sudbury a nechat strýce záležitost vyřešit.

„Už je čas,“ ozvala se ode dveří teta Mildred.

Isabel vyschlo v hrdle. Hrabě Hamilton je zde. Čeká na ni v salonu, a ona se musí zvednout ze židle a jít ho přivítat.

Evelyn se na ni povzbudivě usmála. Naposledy jí upravila vyčesané vlasy, protáhla se kolem hraběnky a opustila ji.

„Mám tam s tebou zůstat, aspoň chvíli?“ navrhla teta, když se k ní Isabel vydala.

„Ne, musím naše setkání ustát sama,“ odmítla to a zhluboka se nadechla. Hlavně před hrabětem nesmí dát najevo, jaká panika jí zmítá tělem a nedovoluje jí rozumně uvažovat. Pokud se jí na něco zeptá, a ona nedokáže odpovědět, naprosto se znemožní.

Už už se chystala stisknout kliku salonu, když ji teta nečekaně objala. Bylo to pevné objetí, plné lítosti, ale i lásky a povzbuzení.

„Já tvému strýci věřím. Neudělal by nic, co by ti ublížilo,“ zašeptala a pak se rychle vzdálila, aby neteř nezjistila, jak se jí z očí řinou slzy.

Isabel se zarazila. Ne, nemůže stát na chodbě věčně a čekat, že snad muž uvnitř zmizí. Nemá smysl to oddalovat.

Prošla dveřmi a v duchu se pokřižovala.

Hrabě Hamilton k ní stál zády. Levou rukou se opíral o krbovou římsu a fascinovaně hleděl do plamenů, jako by je vyzýval, ať ho znovu zkusí pohltit, ať s ním znovu svedou boj, protože teď je ještě silnější a nic ho neporazí.

Otočil se, když zaslechl pohyb a pak prudký nádech.

„Vy?“ vydechla Isabel a strnula. Vždyť ona ho zná! Včera se s ním střetla, když na ulici upustila výtisky Nicholase Nicklebyho! Ale…

„Ano, já,“ odpověděl hrabě a popošel blíž. Za denního světla jí odhalil celou svou tvář a…

…a nebyla znetvořená. Ne tak, jak si celé roky myslela. Viděla, jak je jeho kůže na pravé tváři zvrásněná jizvami od čelisti po krk, ale většinu dávného zranění stejně zahalil nákrčník.

Nebyl žádný netvor, který by se musel skrývat v temnotě.

Nebyl to muž, jenž by se proto obával vyrazit do společnosti.

V jejím pohledu ovšem. Netušila, jak se vnímá on sám.

Zmocnila se jí úleva. Před ní stál normální člověk z masa a kostí. A pokud si dobře vybavovala krátkou konverzaci před domem, rozhodně milý člověk, žádný hrubián či protiva.

„Přiznávám, že jsem se našeho setkání obával, slečno Prestonová,“ pokračoval poté, co ji nechal strávit svůj zevnějšek.

„I já,“ připustila. Strach, že ze sebe nevyloudí jediné slovo, se rozplynul.

„Neposadíme se?“ Natočil se k pohovce a gestem ruky ji vyzval, aby ho následovala.

Isabel se mu zahleděla do očí. Tmavé, skoro až černé… Ale ať z nich mohla hádat cokoliv, nenávist a touha po odplatě v nich nebyla.

„Jistě,“ souhlasila, zatímco se usazovali. Bedlivě ho pozorovala a rozhodně jí nepřišel tak sebevědomý, jak se mohlo na první pohled zdát. Prozrazovalo ho totiž tiché zakašlání.