CONSTANTIN SCHREIBER

ŠTĚSTÍ

PO LIDECH

CHODÍ

Jak si zachovat dobrou náladu navzdory špatným zprávám

Copyright © 2023 by Hoffmann und Campe Verlag, Hamburg

This edition is published by arrangement Hoffmann und Campe Verlag GmbH

Translation © Miluš Kotišová, 2023

Original title: GLÜCK IM UNGLÜCK: Wie ich trotz schlechter Nachrichten optimistisch bleibe

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-562-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-563-2 (mobi)

Kapitola 1:

Poplašný duch doby

NewS-Fatigue

26. února 2022, 20 hodin. Zazní znělka zpravodajské relace Tagesschau. V televizním studiu německé Asociace Sdružení veřejnoprávních vysílatelů ARD 2 v Lokstedtu se z jednoho kouta dává do pohybu kamera. Je zavěšena na jakési kolejnici u stropu a přibližuje se během úvodní znělky směrem ke mně. Registruji, že na velké obrazovce za mnou už běží takzvané leporelo – pět výjevů, které se na ní vystřídají při začátku vysílání. Hlas Angeliny Jolie vysloví mé jméno. Je to znamení pro mě, abych začal.

„Dobrý večer, dámy a pánové, vítám vás u dnešních hlavních zpráv!“

Před několika dny, 24. února, zahájilo Rusko útočnou válku proti Ukrajině. I dnešní večer je tohle hlavním tématem dne. „Postup ruských oddílů na Kyjev“ stojí za mnou na projekčním plátně. Nejprve zmínka o odporu Ukrajiny proti ruským útočníkům. Potom „statisíce Ukrajinců na útěku“, vstupy od redaktorů z klíčových oblastí v Rumunsku, Maďarsku a Polsku. Matka se konečně může obejmout se svými dětmi, které za ní jiní lidé převezli přes hranice. Obrázky dojímavé solidarity.

V poslední době hodně pracuji, v některých měsících i plných osmadvacet dní. Opakovaně zaskakuji za kolegyně a kolegy, kteří onemocněli koronavirem. Dovolená kvůli omezením v cestování beztak dlouho nepřicházela v úvahu. Málokdy vysíláme něco pozitivního, vlastně skoro nikdy. Přitom se považuji za vcelku optimistického člověka a udržuji si zdravý odstup, po práci dokážu vypnout a zabývám se jinými věcmi. Ale když jde o tyhle hrozné zprávy, nedá se od nich odtrhnout. Pozoruji na sobě jednu věc – něco se se mnou děje.

Nedávno odvysílala televize reportáž o mladých lidech v Sýrii, kteří chodí na skládky hledat něco k jídlu. Musel jsem o ní ještě dlouho přemýšlet. A pak dokument o pedofilní síti. Teď, po zahájení války na Ukrajině, jsme zase neustále obklopeni obrázky plačících žen a dětí a nezměrného zoufalství, ale jsme také svědky velké ochoty pomáhat... A při tom dvacetihodinovém vysílání 26. února 2022 se mi přihodilo něco, co se mi zatím nikdy nestalo od chvíle, kdy jsem poprvé stanul před televizní kamerou. Jsem úplně hotový a vyřízený. A zároveň zjišťuji něco překvapivého. Dokážu číst zprávy a sám při tom nevnímat, co čtu. Kdyby mě někdo požádal, abych zopakoval tři titulky, které jsem právě přečetl, nedokázal bych to. Na závěr vysílání jsem navíc změnil svůj pozdrav na rozloučenou – tohle se ale ve zpravodajské relaci Tagesschau prostě nedělá. Neřekl jsem tentokrát: „Přeji vám krásný večer!“ Nedokázal jsem to, po všech těch otřesných záběrech, které jsme předtím viděli. Co bych asi tak měl říct? Přeji „dobrý večer“? „Dobrý“ večer pochopitelně také vypadá jinak. Ale zdálo se mi to aspoň o něco méně cynické. Když jsme o tom později s kolegy mluvili, mnozí mi přizvukovali. A od té chvíle na konci vysílání přejeme častěji „dobrý“ nebo „příjemný“ večer. Prostě nežijeme v krásných časech.

Večer jdu zamyšleně domů. Ukrajina. Koronakrize. Klimatická krize. Energetická krize. Jedna jobovka za druhou. Máme méně peněz. Politici vyzývají k odříkání, jako například Marie-Agnes Strack-Zimmermannová ze Svobodné demokratické strany (FDP) v srpnu 2022, kdy žádala od Němců „ochotu přinášet oběti“. Na pořadu dne je uskrovnit se. Panuje sklíčená nálada. Kdo by se taky smál nad obrázky z války ve východní Evropě? Kdo by se mohl cítit dobře ve chvíli, kdy ve společnosti houstne atmosféra? Kdo by se staral o zábavu, když čím dál víc lidí neví, jestli vlastně vyjde s penězi? To se jeden snadno cítí provinile.

A znovu sedím v ateliérech v maskérně. Přes den tam bývají většinou dvě kolegyně nebo kolegové, přichystaní k líčení hlasatelů a moderátorů pořadu ARD-aktuell. Jsem unavený, protože jsem se včera dostal do postele velmi pozdě, a tak mám zavřené oči. Maskérky se mezi sebou baví, mezitím na velké obrazovce běží zprávy. Ruská armáda na Ukrajině zasáhla porodnici. Nějakou ženu zbrocenou krví vynášejí na nosítkách ze sutin budovy. Jak se dozvídáme, o chvíli později umírá.

Jedna z maskérek sáhne po dálkovém ovládání. „Vypnu zvuk, už to nemůžu poslouchat. Člověk je z toho akorát tak v depresi.“

Druhá přitaká: „Už z toho mám i noční můry.“

Já neříkám nic, ale myslím si v duchu: No vida, neděje se to jen mně.

Mnozí přátelé, známí a kolegové mi vyprávějí o svých kompenzačních strategiích: fotbal, háčkování, zahradničení, turistika. Vrací se k dřívějším zájmům a koníčkům, přesně od chvíle, kdy se zdá, že se svět vymkl z kloubů. Někdo si konečně pořídil dávno vysněného psa.

Leckdo se rozhodl, že už prostě nebude sledovat žádné zpravodajství ani talkshow. Dokládají to i statistiky sledovanosti. Během pandemie koronaviru lámala sledovanost hlavní večerní relace Tagesschau rekordy. Po začátku války na Ukrajině zapíná televizi už podstatně méně lidí. Podle všeho jediná informace totiž je, že je všechno hrozné, a bude ještě hůř.

Nedávno se u mě zastavili na návštěvu rodiče. Můj táta, velmi vtipný člověk, milující život, krátce zalistoval ve Spiegelu, který ležel v obýváku, ale hned ho zase odložil. „Je to opravdu hrůza.“

Překvapeně jsem se na něho podíval. Táta je ročník 1938. Povídám mu: „Ale vždyť i dřív bývaly špatné zprávy! Kubánská krize v šedesátých letech. Ropný cenový šok v sedmdesátých letech. Černobyl v osmdesátých...“

Otec pokýval hlavou. „No jo, ale přesto jsme tenkrát měli vždycky pocit, že jdeme kupředu, že se situace zlepšuje. Že roste blahobyt v zemi a jednotlivci mají víc příležitostí. V tom je dnešek jiný.“

Taky že ano. Spiegel se v posledním vydání věnuje hrozícímu propadu ekonomiky. Krize je „příznakem toho, že nastává doba chaosu. Řada věcí se nezmění jen na přechodnou dobu, ale zcela zásadním způsobem – a nejspíš k horšímu“. Článek varuje, že „v sázce je budoucí životaschopnost německého hospodářství a sociálního státu. Může to znít až hystericky, ale stačí se podívat na globální chaos, aby člověk pochopil dynamiku vývoje. A připravuje čtenáře na fakt, že teď jde o to, „zříct se dobrovolně blahobytu“.

Jistě, krize se objevovaly ve všech dobách, ale momentálně máme co do činění se souběhem celé řady krizí a výzev, a to nejrůznějšího charakteru, které na nás různě doléhají.

Tak v prvé řadě koronavirus. Už mezi námi řádí přes tři roky. Jen v Německu zemřelo na respirační onemocnění přes 150 000 lidí. Lockdowny a ostatní opatření, přijatá na zastavení viru, měly dalekosáhlé následky, které ovšem dopadly jinak na různé skupiny obyvatel. Především negativně zasáhly lidi žijící v malých pronajatých bytech, podnikatele v pohostinství a organizátory kulturních akcí. Méně se dotkly úředníků žijících v rodinných domcích na venkově bez dětí. Nebylo to spravedlivé a mnohá z opatření patrně nebyla ani nezbytná, třeba zavírání školek, protože mateřské školy nebyly, jak spolková vláda později uznala, ohniskem přenášení pandemie.

A pak tu máme samozřejmě válku na Ukrajině. Někdy na počátku roku 2022, zrovna když člověk pomalu nabýval pocitu, že pandemie odeznívá, udeřil kremelský diktátor Putin a dal pokyn k hrozivému útoku na Ukrajinu. Obrázky přeplněných jednotek intenzivní péče, lidí na rychlotestech nebo při očkování vystřídaly obrázky zmaru, bědujících a plačících žen a dětí či proudů uprchlíků, jaké Evropa nezažila od druhé světové války.

V hluboké krizi se nachází také kultura veřejné debaty, hlavně na internetu, kde dokonce i prominentní osobnosti, od nichž by člověk očekával uměřenost, jsou schopny druhé napadat, urážet nebo přehnaně paušalizovat, jak jsme to dřív znali jen od pravicových populistů. Zejména pak na twitteru, který, jak asi dávno všichni víme, v lidech probouzí to nejhorší.

Dále tu máme klimatickou změnu. Podle tvrzení odborníků se lidmi způsobené oteplování Země blíží k bodu nevratného zlomu. Téma klimatické krize je stejně jako koronavirová pandemie a válka na Ukrajině všudypřítomné. Už v roce 2020 EU oznámila, že do roku 2030 je připravena vynaložit miliardu eur v rámci programu „Green Deal“. O konci spalovacích motorů je rozhodnuto. Staví se další a další větrné elektrárny, do provozu se uvádí čím dál víc solárních panelů. Přitom stojíme teprve na samém počátku dlouhé cesty pryč od fosilních paliv k obnovitelným zdrojům energie. Mohutný transformační proces, který se teprve musí uvést do pohybu, vyvolává v mnohých strach z případných nákladů a změn, jež jim popisovaný vývoj přinese.

Pak je tu téma uprchlictví a migrace. Mnozí přistěhovalci přicházejí do Německa jako studenti nebo kvalifikovaní pracovníci. Další cizinci přicházejí z ostatních zemí EU v rámci evropského režimu volného pohybu. A mnozí další se statusem uprchlíků, tak jako v loňském roce z Ukrajiny nebo z Afghánistánu a Sýrie. Německo bylo podle údajů OSN na konci roku 2021 zemí, která přijala třetí největší počet běženců na světě, konkrétně 2,2 milionu – hned za Tureckem a Kolumbií, před Pákistánem a Ugandou. Německo je na druhém místě za USA co do počtu podaných žádostí o azyl. Po „krizovém roce 2015“, kdy rychle rostoucí a vysoký počet syrských běženců postavil Německo před velkou výzvu, je dané téma nesmírně choulostivé, politicky ošemetné, kontroverzní a polarizující jako nikdy předtím, hlavně v souvislosti s opět vzrůstajícím počtem běženců.

Připočtěme k tomu inflaci a rostoucí chudobu. Pomáhající organizace v Německu, mezi nimi například Die Tafeln (Prostřené stoly), zaznamenávají vysoký nárůst potřebných tak jako nikdy dřív, přitom příspěvky dárců potravinovým bankám klesají. Kdo se projde frankfurtskou čtvrtí Bahnhofsviertel, dortmundskou městskou částí Nordstadt či po berlínském Weddingu, je konfrontován s podobou sociální bídy, která se vyostřila již s nástupem koronavirové pandemie a nyní, za rekordní inflace a nového přílivu početných skupin osob hledajících v zemi útočiště, nabývá přímo obrovských rozměrů.

A tohle všechno je korunováno tím, co bychom mohli označit jako zpolitizování všedního dne – mám zde na mysli všudypřítomné diskuze o genderově citlivém jazyce, enkulturaci a politické korektnosti vůbec. Zprávy jsou dnes zpravidla prověřovány s ohledem na politické záměry, s nimiž jsou vysílány. Na denním pořádku jsou věčně nějaké veřejné tahanice, tu vyvolané dětským sborem, který má v repertoáru píseň o babičce, jež je v ní nazývána „ekologickou sviní“, tu zase zábavnou talkshow, kde „staří bílí muži“ podebatovali o rasismu (v diskuzním pořadu Poslední instance), případně trestnou činností, na níž se podílejí přistěhovalci. O obsah jde až v poslední řadě. Spíš o vytváření frontového předpolí: kde asi člověk sedící naproti mně politicky stojí? Používá správný slovník? Rozhořčuje se nad těmi správnými věcmi? Je to přítel, nebo nepřítel?

Čím dál víc lidí přes den zapíná pomyslný politradar, pomocí něhož všechno v okolí proskenují a zjistí, s kým že mají politicky co do činění. Jeden kamarád se mě onehdy zeptal, jestli bych s ním nešel na satirickou show do hamburské Laeiszhalle. Proč by ne?, řekl jsem si. Aspoň se zasmějeme. Očekával jsem něco v duchu Switch nebo Sobotní noci na RTL. Něco zábavného, aby člověk přišel na jiné myšlenky. Jenomže to jsem se přepočítal. Byla to sice satira, ovšem na smrt vážná. Šlo o válku, klima, utečence. Komik, v roli poněkud přihlouplého současníka, rýpal do politiků a jejich neschopnosti zvládat aktuální výzvy – na plátně za sebou měl promítnutý obraz Opičí skály, který měl žertovně ilustrovat jakousi statistiku. Odcházel jsem domů, aniž bych se byť jedinkrát od srdce zasmál. Bylo to strašné.

Je to opravdu tak zlé?

Je situace opravdu tak zlá, jak se zdá, anebo jsme jen propadli všeobecné panice?

Přijde na to, co považujeme za „zlé“. Špatná je jistě ztráta důvěry ve společenské instituce, politiky, média. Ve státu a státních institucích dneska mnozí čím dál víc vidí protivníka, který jim jenom ztrpčuje život – a to nejen lidé, které by si člověk zařadil do pravicového, nebo dokonce krajně pravicového spektra, pro něž to platí každopádně. Pocit, že stát je velký překážející balvan na cestě, je dneska evergreen. A v některých případech dokonce ten pocit asi není až tak mimo. Vzpomeňme jen na absurdní situaci během koronavirových let, kdy se nové případy musely nahlašovat faxem, i když je už dávno možné posílat poštu digitálně. Nebo na pravidla nošení roušek či respirátorů, která už dneska nechce dodržovat nikdo. Pasažéři ve vlaku museli nosit respirátor FFP2, průvodčí ale jen lékařskou roušku. Jako by snad virus nějak rozlišoval. Na letišti se zase nemusela nosit ochrana úst žádná, dokonce i když se na sebe při dlouhém stání před nefunkční bezpečnostní kontrolou tlačily stovky lidí. Ovšem při nástupu do letadla to zase potřeba bylo.

Nebo si stačí vzít daňové přiznání, které připomíná vědeckou statistickou zprávu, v níž se normální smrtelník prostě nevyzná. Nebo ten kiks, že najednou každý vlastník domu a bytu měl posílat státu údaje o svých nemovitostech, včetně všech možných dokladů, načež se ukázalo, že to nařízení o dani z nemovitosti bylo protiústavní.

Nepochybně zlý je rovněž propad prosperity mnohých osob v naší zemi. V roce 2022 dosáhl výskyt chudoby v Německu podle zprávy organizace Der Paritätische Gesamtverband 16,6 procenta, to je 13,8 milionu lidí. Nový rekord. Majetková nerovnost je v Německu vysoká, i když podle údajů Německé spolkové banky se nejchudším domácnostem v letech 2009 až 2021 podařilo krapet dohnat bohatší polovinu země. Nicméně 50 procent celkových čistých příjmů v Německu stále připadá horním 10 procentům. A to vše ještě před současnou inflací, zvýšením úrokových sazeb a válkou na Ukrajině, což postupem času postavilo před existenční otázky také část střední vrstvy. Leckteří lidé jsou vůbec rádi, že se jim daří udržet si jakýs takýs životní standard.

Září 2022. Sedím v hamburské městské dráze a mířím do centra. Na každé zastávce někdo přistoupí, prochází uličkou a žebrá. Na každé zastávce! Vystupuji u hlavního nádraží. Podle statistik je Hamburk jedno z nejbohatších evropských měst. Není to tedy moc vidět. Hned za rohem, ani ne pět minut od nádraží, je výdejna metadonu pro drogově závislé. Co se tady odehrává za lidská dramata, lze jen stěží popsat. Na západních předměstích nebo v okolí Alstery je to jiné. Každý, kdo se v Hamburku pohybuje po různých čtvrtích, může velmi názorně pozorovat rozdělení společnosti na bohaté a chudé.

Jsem ve vlaku na cestě z Hamburku do Frankfurtu. K frankfurtské čtvrti Bahnhofsviertel není třeba nic moc dodávat. Tady je to ještě divočejší než v bývalém hanzovním městě. Na chodníku se střídají krev, injekční stříkačky a zvratky. Ta bída je šokující.

Rozdělení v zemi má mnoho podob. A v našem vědomí se neustále prohlubuje. Dočítáme se o ženách, o přistěhovalcích, o starých a mladých, o východních Němcích, kteří jsou znevýhodňováni, protože jsou tím, kým jsou: žena nebo muž nebo východní Němec. Nějak se zkrátka vymykají „normě“. To je všechno pravda, ale – aniž bych chtěl dané nedostatky a problémy zlehčovat – nešlo by také někdy naopak říct, čeho všeho už jsme také dosáhli? Jak leccos dobře funguje a že hodně lidí má ze sociálních výdobytků a společenských změn i prospěch? Když člověk sleduje některé bouřlivé diskuze, mohl by nabýt dojmu, jako by v Německu byla normou nespravedlnost. A to doufám nemůže nikdo mít za férový obraz skutečnosti! Ale právě takový obrázek se zafixovává v hlavách lidí, dokonce i mladých: v Německu je bezpráví na denním pořádku!

Ale ovšem. Rozdíly existují. A prohlubují se, což ale není pouze německý fenomén. Rostoucí propast mezi chudobou a bohatstvím je především globálním problémem. A pomalu začínáme tušit, že členství Německa v klubu nejbohatších zemí není dáno jaksi natrvalo. Nedávno jsem dopsal cestovního průvodce po Dubaji, městu, v němž jsem žil a pracoval tři roky. Mám tam přátele, navíc se do tohoto hlavního města stejnojmenného emirátu Spojených arabských emirátů pravidelně vracím. Co mě šokuje čím dál víc, jsou tamější ceny. Cena kolem 1000 nebo 2000 eur za jednu noc je v lepších hotelech úplně normální. S tím je spojeno i to, že dirham je navázaný na americký dolar. A čím víc euro oslabuje vůči dolaru, tím se návštěva Emirátů turistům z eurozóny prodražuje. Ruští občané zažívají přesný opak. Navzdory všem očekáváním vyletěl směnný kurz rublu od začátku války na Ukrajině nahoru a pro Rusy je teď dovolená v Perském zálivu levnější. Nemluvím přitom o oligarších, kterým jsou takové výkyvy beztak jedno, nýbrž o milionech Rusů ze střední vrstvy, kteří si mohou dovolenou v luxusních hotelech v Dubaji dovolit. Stejně tak to platí o zámožných Nigerijcích a Etiopanech. Celosvětově se blahobyt pomalu a jistě přesouvá do Číny, Indie a jiných rozvíjejících se ekonomik. Vzniká nový světový řád, v němž (zjednodušeně řečeno) platí, že my potřebujeme je, zato oni nás ne. Už ne.