CLAUDIA PIÑEIRO

ELENA TO VÍ

Copyright © Claudia Piñeiro, 2007

c/o Schavelzon Graham Agencia Literaria

www.schavelzongraham.com

Translation © Jana Novotná, 2023

Original Spanish title: ELENA SABE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-564-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-565-6 (mobi)

Mé matce

Teprve teď poznává ženu, již za jejího života sice miloval, ale nikdy nepoznal. S někým, koho člověk miluje, je konečně spolu, teprve až ten druhý je mrtvý a žije skutečně v něm.

Thomas Bernhard, Rozrušení

Betonová stavba je jako domeček z karet. Stačí jediný poryv větru.

Thomas Bernhard, Les je hluboký, temnota taky

I

Ráno (druhá tabletka)

1.

Jde o to, aby zvedla pravou nohu, jen několik centimetrů nad podlahu, ve vzduchu ji natáhla dopředu, tedy před levou nohu, a v té vzdálenosti, ať už jakékoliv, velké nebo malé, ji nechala klesnout dolů. Takhle by to úplně stačilo, myslí si Elena. Ano, dumá, ale i když mozek nařizuje pohyb, pravá noha se nehýbe. Nezvedá se. Nepřemisťuje se vzduchem. Ani následně neklesá. Je to tak jednoduché. Ale nedělá to. Elena proto sedí a čeká. V kuchyni svého bytu. Musí chytit vlak, který v deset hodin ráno odjíždí do hlavního města; následující, ten v jedenáct, jí k ničemu není, protože prášek si vzala v devět hodin, přemýšlí. Ví, že musí jet tím v deset, krátce poté, co se léku podaří, aby tělo splnilo pokyn mozku. Čím dřív pojede, tím lépe. Vlakem v jedenáct jet nemůže, to by účinek léku téměř úplně vymizel a ona by na tom byla stejně jako teď, dokonce hůř, protože by už nemohla doufat, že levodopa¹ zafunguje. Levodopa se jmenuje to, co jí koluje tělem, jakmile se prášek rozpustí; jméno zná již nějakou dobu. Levodopa. To jí řekli a sama si to poznamenala na papír, věděla totiž, že lékařův rukopis nerozluští. Že levodopa obíhá jejím tělem, to ví. A na její účinek čeká, vsedě, ve své kuchyni. Čekat je to jediné, co zatím může dělat. Počítá pro sebe ulice. Zpaměti recituje jejich jména. Zezadu dopředu a zepředu dozadu. Lupo, Moreno, 15. května, Mitre, Roca, Roca, Mitre, 15. května, Moreno, Lupo. Levodopa. Jen pět bloků ji dělí od nádraží, to není tak moc, myslí si, recituje a dále čeká. Pět. Ulice, které zatím nezdolá, i když dokáže mlčky opakovat jejich jména. Dnes nechce nikoho potkat. Nikoho, kdo by se jí ptal na zdraví ani kdo by jí opožděně vyjadřoval lítost nad dceřinou smrtí. Každý den se objeví někdo, kdo se nemohl zúčastnit pohřbu nebo bdít u mrtvé. Nebo k tomu neměl dost odvahy. Nebo nechtěl. Když někdo zemře tak, jak zemřela Rita, všichni si připadají, jako by byli na pohřeb pozvaní. Proto deset není dobrá hodina, pomyslí si, protože cestou na nádraží musí projít kolem banky a dnes se vyplácejí důchody, je proto velmi pravděpodobné, že potká některého souseda. Nebo několik sousedů. I když banka otevírá až přesně v deset a ona bude s lístkem v ruce na nástupišti dříve, aby stihla nastoupit do vlaku, Elena ví, že důchodce potká. Budou stát ve frontě, jako by se báli, že peníze vystačí pouze pro první z těch, kdo dorazí. Vchodu do banky by se mohla vyhnout pouze tak, že by jeden blok obešla, což by jí Parkinson neodpustil. Tak se jmenuje. Elena již nějakou dobu ví, že některým částem svého těla nevládne ona, ale že je to on, kdo dává příkazy například nohám. To on rozhoduje. Nebo by mu měla říkat ona? Ptá se sama sebe, zda by měla s Parkinsonem jednat jako s mužem, nebo se ženou, vždyť i když jí jeho jméno zní jako mužské, je to přece jen nemoc, a nemoc je ženského rodu. Stejně jako tragédie. Nebo ostuda. Rozsudek je zase mužského rodu. V tu chvíli se rozhodne, že nemoc bude považovat za ženu, bude jí říkat Ona, protože když o ní přemýšlí, myslí si „kurva nemoc“. A kurva je ta, ne ten. Omlouvám se za to slovo, pronese. Ona. Doktor Benegas jí to několikrát vysvětloval, ale Elena to ještě nepochopila; chápe, co má, neboť to ovládá její tělo, ale nerozumí některým slovům, která používá doktor. Poprvé u toho byla Rita. Rita, která je dnes mrtvá. Řekl jim, že Parkinson je degenerace buněk nervového systému. Jí ani dceři se to slovo nelíbilo. Degenerace. Doktor Benegas si to jistě uvědomil, neboť se hned snažil jim to objasnit. Řekl, nemoc centrálního nervového systému, která působí degeneraci nebo zmutování nebo změny v některých nervových buňkách, které přestávají vytvářet dopamin. A Elena se tehdy dozvěděla, že když dá mozek povel k pohybu, příkaz dorazí do jejích nohou pouze tehdy, když ho tam donese dopamin. Jako nějaký posel, pomyslela si. Takže Parkinson je Ona a dopamin je posel. A mozek není nic, myslí si, protože její nohy ho neposlouchají. Něco jako svržený král, který si neuvědomuje, že již nevládne. Jako nahý císař z příběhu, který dříve vyprávěla malé Ritě. Svržený král, nahý císař. A teď je tady Ona, již ne Elena, nýbrž její nemoc, posel a svržený král. Elena odříkává jejich jména, jako odříkávala jména ulic, dělících ji od nádraží; jména, která jí dělají společnost při čekání. Odzadu dopředu a zepředu dozadu. Císař nemající oblečení se jí nelíbí, vždyť bez oblečení je nahý. Dává přednost představě krále svrženého z trůnu. Vyčkává, recituje, kombinuje dvojice: Ona a posel, posel a král, král a Ona. Zkusí to ještě jednou, nohy však stále cítí jako cizí, ne pouze neposlušné, ale přímo neslyšící. Neslyšící nohy. Elena by na ně ráda zakřičela, nohy, hněte se už jednou, doprdelepráce by na ně zakřičela, ale ví, že by to bylo zbytečné, protože nohy by neposlouchaly ani její hlas. Proto nekřičí, vyčkává. Opakuje slova. Ulice, králové, znovu ulice. Do své modlitby zařazuje nová slova: dopamin, levodopa. Tuší, že dopa z dopaminu a dopa z levodopy spolu nějak souvisejí, ale je to jen tušení, nemá jistotu, opakuje, hraje si, nechá jazyk zadrhnout, čeká. Nevadí jí to, důležité je pouze, aby plynul čas, aby se tabletka rozpustila, aby obíhala jejím tělem až do nohou, a ty aby se konečně dozvěděly, že se musejí vydat na pochod.

Je nervózní a to není dobré, neboť kdykoliv znervózní, účinkují léky později. Nedokáže tomu však zabránit. Dnes vsadí na poslední kartu, aby zjistila, kdo zabil její dceru, promluví si s poslední možnou osobou, kterou, jak se domnívá, dokáže přesvědčit, aby jí pomohla. Výměnou za dluh z hloubek času, skoro zapomenutý. Pokusí se o jeho splacení, i když Rita, kdyby tady byla, by s tím nesouhlasila. Život není výměnný obchod, mami, některé věci prostě děláme jen tak, protože to chce Bůh. Nebude to snadné, ale pokusí se o to. Žena, kterou hledá, se jmenuje Isabel. Není si jistá, jestli si ji bude pamatovat. Tuší, že ne. Ritu ano, na konci roku jí vždycky posílá pohlednici. Možná ani neví, že zemřela. Pokud jí to nikdo neřekl a pokud nečetla to jediné smuteční oznámení, které vydali hned dva dny po pohřbu jménem farního lycea, kde Rita pracovala, ve kterém se psalo, že vedení a učitelé, žáci a rodiče, že ti všichni zůstávají v myšlenkách s Elenou, pak se stane, že ta žena, kterou dnes Elena hledá, pošle i letos v prosinci mrtvé pohlednici s přáním šťastných Vánoc a úspěšného nového roku. Ano, na Ritu si vzpomíná, ale na ni, na Elenu, jak si Elena myslí, na ni ne. A i kdyby si vzpomínala, nepoznala by ji, tak shrbenou, se starým tělem, které neodpovídá jejímu věku. To bude její úkol. Vysvětlí jí, kdo je a proč tam je, tváří v tvář, když bude stát proti ní. Bude jí vyprávět o Ritě. A o její smrti. I kdyby jen málo z toho, co všechno jí sdělili. Elena ví, kde Isabel najde, ale již ne to, jak se tam dostane. Přestože tam sama před dvaceti roky zavedla Ritu. Pokud bude mít štěstí, pokud se Isabel nepřestěhovala nebo pokud nezemřela, jako zemřela její dcera, najde ji tam, ve starém domě ve čtvrti Belgrano, s vraty z těžkého, tvrdého dřeva s bronzovým kováním, hned vedle ordinací nějakých doktorů. Jméno ulice si nepamatuje, ale kdyby si vzpomněla na otázku, kterou jí tenkrát položila dcera, slyšela jsi někdy, že by se nějaká ulice jmenovala Voják za nezávislost, mami?, hned by si to vybavila. Brzy se to dozví, vždyť si vzpomíná, že leží jeden nebo dva bloky od třídy vedoucí po obvodu Buenos Aires, od Retira až k ulici General Paz, poblíž náměstíčka a železniční trati. Vlak tehdy neviděly, ale slyšely ho, a Rita se zeptala, co je to za trať, ale Isabel neodpověděla, protože plakala. Aby věděla, jak se tam znovu dostat, vydala se Elena do půjčovny aut na rohu, která se tam objevila před několika roky, na místě, kde bývalo pekařství. Elena tam každé ráno chodila rodině pro chléb už od chvíle, kdy se do čtvrti přistěhovala, hned po svatbě, dokud chleba nezmizel a neobjevil se pronajímatel aut. Řidič nic nevěděl, jsem tu nový, omlouval se a obrátil se na majitele. Opakoval Elenina slova, řekl, třída vedoucí kolem Buenos Aires, z Retira až k ulici General Paz, poblíž železniční trati, a majitel mu odpověděl, ulice Osvoboditele, a Elena na to, že ano, že se jmenuje Osvoboditel, když to teď řekl, vzpomněla si, a že musí jet až do Belgrana, k náměstíčku. Olleros, řekl jiný šofér, který se právě vrátil s autem, tím už si nejsem jistá, řekla Elena, Olleros, s jistotou opakoval, ona si však nevzpomínala na jméno ulice, ale na dřevěná vrata a bronzové kování ano, na Isabel a jejího manžela, na manžela jen trochu. Chcete tam svézt?, zeptali se jí, ale Elena řekla že ne, že je to daleko a drahé a že pojede vlakem a v každém případě, kdyby už sama nemohla a její tělo se neodvážilo do metra, vezme si taxík ve čtvrti Constitución. Uděláme vám cenu, navrhl majitel, ne, děkuji, odpověděla, můžete nám věřit, naléhal, vlakem, řekla Elena, nemám ráda dluhy, aby tím zamezila dalšímu naléhání. Tam poblíž žádné metro nezastavuje, paní, když, tak stanice Carranza, pak to máte dalších deset bloků, řekli jí, když pojedete taxíkem, dejte si pozor, aby vás nepovozili, taxikáři řekněte, aby jel přímo po ulici 9. července až k třídě Osvoboditele a odtamtud stále rovně až do Olleros. Vlastně ne, opravil ho řidič, který to znal, protože Osvoboditel pak pokračuje jako Figueroa Alcorta, dřív než dorazíte k planetáriu, dávejte pozor, aby odbočil vlevo, až k památníku Španělům, pak zpátky na ulici Osvoboditele nebo na hipodrom, vysvětlil majitel, jenom nedovolte, aby vás vozili sem tam, skutečně nechcete, abychom vás tam odvezli? Elena odešla bez odpovědi, vždyť na stejnou otázku již před chvílí odpověděla a všechno ji stálo příliš velké úsilí na to, aby mohla dvakrát odpovídat na totéž.

Constitución, 9. července, Osvoboditel, Figueroa Alcorta, planetárium, památník Španělům, Osvoboditel, Olleros, dřevěná vrata, bronzové kování, dveře, Olleros, Osvoboditel, 9. července, Constitución. Odzadu dopředu, zepředu zpět dozadu. Nevzpomíná si, kam v té litanii musí zařadit hipodrom. Čeká, přemýšlí, znovu počítá ulice. Pět, které ji dělí od nádraží, a ty další, které nezná nebo si je nepamatuje, tu, kam jde, aby si vybrala dluh, protože nemá na výběr. Král bez koruny. Ona. Ze svého místa, vsedě, se snaží zvednout pravou nohu do vzduchu, a noha už ví a zvedne se. Je chytrá, umí. Dlaně obou rukou zapře o sedící stehna, chodidla posune těsně k sobě, aby nohy zůstaly v devadesátistupňovém úhlu od kolen dolů, pak položí pravou ruku na levé rameno a levou ruku na pravé rameno, rozhoupe se na židli a díky tomu se rychleji zvedne. Tak ji zvedá doktor Benegas, když je u něj na kontrole, ví, že je to sice obtížnější, ale pokouší se o to, kdykoliv může, cvičí, protože chce být vycvičená na příští návštěvu. Chce na doktora Benegase zapůsobit, dokázat, že to zvládne i přes ty věci, které jí napovídal, když se viděli naposled, čtrnáct dní před tím, než Ritu našli mrtvou. Stojí proti židli, ze které právě vstala, zvedne pravou nohu, ve vzduchu ji natáhne dopředu, jen několik centimetrů před tu levou, aby mohla udělat krok, pak ji položí na zem, a řada je na levé noze, která musí udělat totéž, přesně totéž. Zvednout se. Výš do vzduchu. Klesnout. Zvednout se, výš do vzduchu, klesnout.

O to jde. Jen o to. Kráčet, aby došla k vlaku o desáté.

1 Levodopa je prášek zmírňující průběh Parkinsonovy nemoci.

2.

Rita zemřela jednoho odpoledne, kdy se schylovalo k dešti. Na konzole v jejím pokoji ležel skleněný tuleň, který se zabarvoval do růžovofialové, jakmile vlhkost vzduchu dosahovala stovky, a pak již byla průtrž mračen jen otázkou času. Právě takovou barvu měl v den její smrti. Koupila si ho jedno léto v Mar de Plata. Elena s Ritou tehdy vyrazily na prázdniny jako každý sudý rok. Každý sudý rok si vyjížděly na léto, dokud Elenina nemoc neproměnila její pohyby v nedůstojné napodobeniny. Liché roky zůstávaly doma a z ušetřených peněz platily malování a jiné neodkladné záležitosti, opravu prasklé trubky, výměnu staré matrace nebo vykopání nové žumpy, když saponát umrtvil všechny červy, kteří provzdušňovali hliněné stěny té původní. V posledním lichém roce musely vyměnit skoro polovinu dlaždiček na zadním dvorku, odchlípnutých vzdutými kořeny stromu, který jim dokonce ani nepatřil. Hloh, který se z druhé strany zídky pod zemí pokoutně dobýval do jejich domu. Pronajaly si byt s dvěma místnostmi na Kolumbově ulici, blok od místa, kde se hlavní třídě povede vystoupat na vršek, za kterým se dále svažuje k moři. Rita spávala v pokoji a Elena v obýváku, vstáváš moc brzy, mami, bude lepší, když budeš poblíž kuchyně, abys neobtěžovala. Jako každý sudý rok označila Rita v deníku inzeráty, které nabízely ubytování odpovídající jejich rozpočtu, a vybraly to, jehož vlastníci bydleli nejblíže, aby pak nemusely chodit platit nebo si vyzvedávat klíče příliš daleko, koneckonců všechny bývají víceméně stejné, o talíř míň či víc nebo odlišné čalounění křesel, tím se naše prázdniny nezmění. Smlouvy chodily podepsat spolu. I když se dohodly, že si byt pronajmou v každém případě, požádaly o fotografie a majitelé jim je poskytli, byť snímky jen málo odpovídaly skutečnosti, protože maskovaly zašlou špínu. Ale ani to nepředstavovalo problém, protože Elena ráda drhla a čistila, tedy dokud to ještě dovolovalo její tělo, uklidňovalo ji to a zázračně mírnilo bolesti zad. Později odpoledne to sice byl stále tentýž byt, ale čistý. Na pláž nedocházely. Příliš mnoho lidí, přílišné vedro. Rita nerada nosila slunečník a Elena se na pláž neodvažovala, pokud neměla zaručený stín. Alespoň změnily prostředí a to stačilo. O trochu déle spaly, snídaly ještě teplé rohlíky, vařily si jídla s množstvím čerstvých ryb a každé odpoledne, když se slunce schovávalo za vysokými domy, se procházely po Ramble. Chodívaly z jihu na sever cestičkou kolem moře a vracívaly se ze severu na jih tou, která lemovala hlavní ulici. Přely se. Vždycky, každé odpoledne. O čemkoliv. Důležitá na tom nebyla věc sama, ale zvolený způsob komunikace, hádka, za níž se skrývala jiná pře, která bublala vskrytu, v jejich nitrech, a sžírala všechna probíraná témata. Diskutovaly, jako by každé vržené slovo bylo bičem, nejdříve zasáhla jedna, pak druhá. Šlehnutí za šlehnutím. Soupeřčino tělo švihaly slovy tak, aby každé zabolelo. Ale ani jedna bolest necítila, soustředily se pouze na údery. Dokud jedna z nich, obvykle Rita, z boje neodešla, spíše ze strachu ze slov samotných než z bolesti cítěné či uštědřené, a od té chvíle jedna pokračovala dva metry před druhou a něco si pro sebe mumlala.

Skleněného tuleně zahlédla hned první prázdninový den, v obchůdku, v němž prodávali náhrdelníky z mušliček, popelníky v miniaturní podobě Mnichovy věže², krabičky na šperky vykládané mušlemi do rozličných obrazců, vývrtky, jejichž spirálovité díly nahrazovaly různé části anatomie dítěte, kněze nebo gauča, na něž se ani jedna neodvážila podívat, a jiné podobné suvenýry. Rita se zastavila před výkladem, na sklo poklepala nedávno upraveným nehtem ukazováčku a řekla Eleně, koupím si ho, než odjedeme. Tuleň předpovídající počasí: modrá barva slunce, růžová déšť, jak tvrdil plakátek ručně napsaný velkými písmeny modrou propisovačkou a přilepený na výkladní skříň. Elena nesouhlasila, neutrácej peníze za hlouposti, vždyť to není jen tak, vydělat si je. – Utratím je, abych si udělala radost, mami. – To je jen polovičatá, zakrnělá radost. – Nemluvme o zakrňování. – Ano, zakrnělý je spíš tvůj přítel z banky. – Alespoň někdo mě má rád. – Když tě to dělá šťastnou, dceruško. – Být šťastná vedle tebe je těžké, mami, uštědřila jí další úder Rita, a přesvědčena, že jde o poslední švihnutí bičem, se rychle vzdálila o dva metry a nechala ji za sebou. Elena jako zadní voj sledovala cestu vymezenou dceřinými kroky, dodržovala stanovenou vzdálenost, a až po chvíli ticha ji zasáhla dalším švihnutím, s touhle zapšklou povahou nebudeš nikdy šťastná. – Jo, zděděného se nezbavíš, mami. – Bude to tak, odsekla Elena a dál se nebavily. Na úrovni hotelu Provincial se stočily k jihu. Stejnou rutinu opakovaly i po zbytek dní. Procházka, bičování, vzdálenost a nakonec mlčení. Měnila se slova, důvod hádky, ale jejich rutina, tón, kadence řeči byly stále stejné. O tuleni se již nezmínily, i když jednoho odpoledne, jak tak procházely kolem obchodu se suvenýry a mušlemi, se Elena zasmála a zeptala se, proč nevezmeš jednu vývrtku s knězem otci Juanovi?, ale dceři se to nepozdávalo, jsi fakt hnusná, mami.

Když se těch čtrnáct dní chýlilo ke konci, Rita, jak si usmyslela, toho tuleně věštícího počasí koupila. Zaplatila v hotovosti. Měla debetní kartu, kterou jí dali ve škole, když ji definitivně zaměstnali a začali jí plat posílat do spořitelny. Kartu však nikdy neměla s sebou, bála se, že by ji někdo mohl ukradnout. Požádala, aby jí tuleně dobře zabalili do papíru, aby se nerozbil. Použili obal s nafouknutými bublinkami, které Rita časem nechala jednu po druhé splasknout. Autobusem cestoval tuleň na privilegovaném místě, na jejím klíně.

Elena ho stále má, stejně jako všechny Ritiny věci. Všechno uložila do krabice, kterou jí daroval soused; krabice od 29palcového televizoru. Soused jej vyndal a krabici chtěl vyhodit do smetí, ale Elena ho o ni požádala. Schovám si do ní Ritiny věci, řekla mu a on jí krabici beze slova dal, jako by tím vyjadřoval soustrast. Dokonce jí pomohl odnést ji domů. Elena do ní uložila všechno. Všechno krom oblečení; oblečení nemohla, drželo v sobě její vůni, dceřinu vůni. Oblečení si vždy uchová vůni, kterou mělo během života zesnulého, Elena to ví. I kdyby je tisíckrát vyprali různými prostředky. Nejde o vůni určité voňavky, ani dezodorantu, ani bílého mýdla, kterým je prala, když tu ještě byl, kdo by je zašpinil. Vůni, která nepatří bytu ani rodině, protože Elenino oblečení voní jinak. Vůně mrtvého, když ještě žil. Ritina vůně. Nesnesla by ji, nemohla by vystát, že tady zůstává oproštěná od dcery. Stalo se jí to s manželovým oblečením, ale to ještě nevěděla, že vůně mrtvého dítěte bolí mnohem víc. Takže oblečení ne. Nechtěla je ani darovat kostelu, vždyť zelený Ritin pulovr by se mohl jednoho dne vynořit za rohem na jiném těle. Oblečení spálila v korytu na zadním dvorku. Spotřebovala čtyři zápalky, než chytlo. Jako první se rozhořely nylonové punčochy, vytrácely se rozpuštěny žárem a podobaly se syntetické lávě, postupně pak oheň zachvátil všechno; z popelu se vynořily drátky podprsenky, obě poloviny patentek, zipy. Změť strčila do pytle na odpadky a odložila ji na místo, odkud si ji odnesl popelář. Takže oblečení do sousedovy krabice neuložila. Ale boty ano, pár nenošených vlněných rukavic, nijak totiž nevoněly, staré fotky, zápisník s telefonními čísly, dokumenty, krom občanského průkazu, ten musela odevzdat pohřebnímu ústavu, který zařizoval pohřeb, její kalendář, bankovní karty, nedokončené pletení, fotografii z místního plátku, na níž je Rita na dvoře farní školy se všemi učiteli v den, kdy otevřeli třídy druhého stupně, Bibli s věnováním, kterou jí daroval otec Juan, kéž tě doprovází Bůh stejně jako tvého otce, brýle na čtení, prášky na štítnou žlázu, obrázek svatého Expedita, dárek od tajemnice školy, když se zpozdila Elenina penze, novinový výstřižek ze dne, kdy se narodila Isabelina dcera. Isabel a Marcos Mansillovi mají to potěšení informovat vás o narození dcery Marie Juliety ve městě Buenos Aires, dne 20. března 1982. Inzerát ručně vystřižený, přesně, jak jen to ruka svedla. Desky na pohledy, které jí Mansillovi posílali každé Vánoce. Krabice od bonbonů ve tvaru srdce, dárek jejího přítele z banky, která nyní, již bez čokolády, uchovávala obaly pro upečené sladkosti, a směsice dopisů, špatně složených a svázaných jednoduchou růžovou stužkou, které se Elena neodvažuje číst, ne z respektu k dceřině intimnímu životu, nýbrž kvůli sobě samotné, aby se neseznámila s příběhem, o němž nikdy nechtěla nic vědět. Možná že v některých případech je pro matku četba dceřiných milostných dopisů něčím zakázaným, ale přesto příjemným, myslí si Elena, potvrzení toho, že se z dcery stala žena, že je žádoucí, že se vydala na cestu, na níž má splnit povinnost k svému druhu, narodit se, růst, rozmnožit se a umřít, že ze světa nezmizí pochodeň, kterou tu ona zanechala. Elena pohlédne na svazeček dopisů a přemýšlí nad slovem pochodeň. To nebyl Ritin případ, nebyla už mladicí, která našla svého nápadníka, a Roberto Almada nebyl ani před několika roky odpovídajícím mužem. Byli to dva zoufalci, dva lidé poražení v lásce, nebo ani to ne, dva, kteří v té hře nikdy nehráli, ti, co se spokojili s pohledy z přízemí. A Elena by považovala za důstojnější, kdyby se dcera v té situaci přestala na hře podílet. Ale ona hrála dále, a to ve věku, kdy již Elena zůstala vdovou. Měla podezření, že to bylo jen tak trochu, jen několik políbení a neohrabaných dotyků, dotyků na náměstí, když slunce mizelo za památníkem vlajky, nebo u Roberta doma, než se matka vrátila z kadeřnictví. Ať to bylo jakkoliv, raději to nechce vědět, a ještě méně si o tom číst v dopisech. Má větší strach ze slov, kterými Roberto odpověděl dceřiným, než z toho, co skutečně dělali. Proto nerozvázala jednoduchou mašli, nepovolila stužku, nenechala listy popsané slovy volně ležet, stěží se jich dotkla, uložila je do krabičky od bonbonů a tu vložila do větší, kterou jí dal soused, spolu se vším, co z dcery zůstalo poté, co si oheň odnesl její vůni.