PETRA NACHTMANOVÁ

LÍBÁNÍ VE VĚTRU

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 11. a 10. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Petra Nachtmanová

Autor obálky © Andriikobryn | Imagio.cz | Dreamstime.com

Redakce Petra Nachtmanová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-10-6 (epub)

ISBN 978-80-88272-11-3 (mobi)

1. kapitola

Dubnové rozmary mne letos otravují daleko víc než ostatní roky. Kdyby mne včera nepostihla milenecká katastrofa a hned nato nepřepadl děsný vztek sama na sebe, odvíjel by se zbytek apríláku ve stylu: „V dubnu, doma brečet budu!“

Neříkám, že jsem neřvala. Zdrceně jsem se svezla po stěně na chodbě, schoulila se do klubka a tam se po vzoru poraněného mláděte hodinu zajíkala pláčem a smutkem. Koncem jedné lásky, za kterou se naposledy zabouchly dveře bytu, který jsme si před rokem pronajali s neskrývanou radostí.

Při odchodu neřekl ani sbohem. Ne, nevrátí se. Prostě ani jedinkrát nespolkl namyšlenou hrdost, aby se rozloučil. To vše z prostého důvodu - nikdy nesnášel pohled na ubrečený obličej holky! Neriskoval, že zvednu svěšenou hlavu od kolen a moje poslední rozlučovací slovo pronesu děsně ublíženým hlasem. Ty slzy na tvářích by se mu vryly do paměti a poznamenaly jeho šťastně se odvíjející dny.

Po čásku v slzavém údolí se do mne zavrtal pořádný vztekloun. A já dokonale řádila. Marně. Nic se nezměnilo. Házela jsem nerozbitnými předměty a nahlas nadávala, jak já pitomá slepice obětovala vlastní zájmy kvůli takovému nijakému láskoplutí.

Ještě ten večer, než jsem sama zalehla postel pro dva, padlo vážné rozhodnutí – musím se dostat zpět do formy! Vytřást ze sebe poslední zbytky závislosti na klukovi a už NIKDY VÍC!!! se nikomu neplazit u nohou a plnit, co se druhému i nakrátko mihne na očích.

Bdělá rozhodnutí se ale ve tmě mění na ustrašené přízraky. Noc dopadla proklatě mokře. Slzy hořkosti dobře věděly, do jaké poraněné duše zakořenit a vzklíčit, růst a stékat z očí po kůži. Usadilo se jich ve mně tisíce! Nad ránem se vyčerpaly. Beznaděj vystřídala neutralita. Nic, svižně přešlapující na jednom místě.

Koukání na bílý strop, stěny a půl metru postele z každé strany mne opět pomalu rozzuřilo a na pár minutek ovlažilo. V pět ráno jsem tedy žhavila mobil a psala esemesku nej kamarádce Jíře:

„AHOJ! Co máš dne v plánu? Nešla bys se mnou cvičit?“

Po odkliknutí padl telefon na noční stolek. A já vlítla znovu do slzavého údolí. Na pár minutek. Pak se ve mně konečně usadil klid a já usnula. Ne na dlouho. Nejdřív mne probral budík a v sedm ráno mi vyzváněla Jířina zvědavost.

„Jdeš cvičit? Co tak najednou?“

„I pauza má svý meze.“

„Stalo se něco?“

„Ne, nic,“ zalhala jsem s tichým odůvodněním, že na líčení rozchodu s Lubošem si stačí vybrat čas, až se s kámoškou setkáme naživo a nerozhlašovat to teď a ještě potom.

„Fakt nic? Máš takovej divnej hlas.“

„Asi protože se ze mě vyklubal vlk, Karkulko! Vylákám tě a pak zákeřně sežeru. Jasňačka, samou láskou!“

„Hele, vlci dávno vyšli z módy. Vybal to a nepokoušej se o fígly. Znám tě dost dlouho, abych věděla, že není všechno O.K.“

„O.K. No, něco se možná semlelo, odumírají mi svaly a tuky se roztahují, kde nemají.“

„Na tobě tuky, jo? Dovol, abych se zasmála.“

„Moc se nesměj a radši prozraď, jestli jo nebo ne.“

„A ty na oplátku řekneš tvoje tajemství?“

„Až večer.“

„Dobře. Jdu s tebou. Jsi jediná, kvůli který se obětuju a razím do tělocvičny.“

„Fajn, takže v sedm večer.“

„Jo, a co Luboš?“

„Nic, normálka... musím končit. Dneska mažu pěšky.“

„Pozdravuj ho.“

„Hmmm. Čau.“

Rychle jsem zacvakla a nečekala na žádnou další hlášku. Jíře určitě došlo, že pokud jsem si do denních činností zařadila ty, které jsem během roku a půl s Lubošem postupně likvidovala, abych si vyhradila čas jen pro něho, muselo se něco semlít.

Ona se podrobnosti doví. Neříkám, že ne, ale až z očí do očí! Jak zněla naše domluva. Momentálně jsem nemohla o Lubošovi mluvit, protože mne čekala pracovní záležitost a přišla bych uřvaná a k drbům stvořená.

Šla jsem pěšky. Chodící túry do práce v pojišťovně jsem ale brzy zalitovala. Pořádný nápor na svaly měl zabrat a mělo se mi začít ulevovat podstatně dřív, než kdybych padla obličejem na polštář a nevstala z omámení osudem dřív než za čtyři dny.

Jenže chodící člověk je svým způsobem sám. Sám míjí domy, obchody, zastávky a lidi. Nezajímá ho víc než vlastní svět. Ten můj se pěkně točil. Připadala jsem si otupělá a krajina kolem mne se úplně vyprázdnila. To, co včera před rozchodem půvabně zářilo, dýchalo životem a hrálo barvami, zeškaredilo, zešedlo a umřelo!

Cestou jsem si neustále utírala slzy a promáčela kapesník. Bylo mi jasné, že jediné dveře, kam dnes v pojišťovacím domě na náměstí zamířím, budou patřit mé nadřízené. S nikým jiným se nechci potkat a rozebírat pochmurné události, co se mi usadily na duši a snažily se tlačit tak, abych se připlácla k zemi bez dechu.

„Dále,“ ozval se hlas mé vedoucí Ivy Karáskové a já vstoupila do šéfovského království ve chvíli, kdy na stole ležela snídaně místo papírů.

„Dobrý den, promiňte, že ruším. Bylo by možné, abych si na dnešek vzala dovolenou? Vím, že Iveta na směně chybí, ale...“

„Romanko, co se ti stalo?“ polkla narychlo a zůstala na mě udiveně koukat. Nedivím se jí, dnes bych s náskokem vyhrála titul „Opuchlý exot dne“.

„Rozchod s klukem,“ oznámila jsem hbitě a nehodlala to nijak rozvádět.

„Lubošek tě nechal? Vypadal, že by ti snesl modrý z nebe.“

„Možná ho i sebral, ale nevím, kam ho strčil.“

„Neřád! Já ti povídala, abys mu moc nevěřila, že ho moje známá zahlídla s pochybnými dívkami tuhle v noci, když se s mužem vraceli z Německa.“

„Hmm.“

„Nevěš hlavu ani krk! Ty si zasloužíš někoho lepšího. Je ti dvacet. Holka, kdyby mi bylo dvacet, vůbec bych se nedržela jedné známosti, ale nejdřív si pořádně zařádila. Chicht.“

„Hmmm.“

„Moc ti není do řeči, viď? Volno si vem, já za tebe vezmu přepážku. Je pátek, takže to přes víkend vyležíš a v pondělí se na to podíváš úplně jinak. Jeď třeba k rodičům, abys přišla na jiné myšlenky.“

„Děkuji moc, na shledanou.“

Neurvale jsem vyskočila ze židle a zavřela za sebou dřív, než dozněla její odpověď na pozdrav. Neudržela by mě tam už ani minutu navíc. Jet k rodičům na relaxaci? To tak! Ti by se přetrhli, kdo víc mi tvrdil, jak se jim Luboš nikdy nezdál. A abych si vzpomněla, jak mi ho ze začátku rozmlouvali. O tom, že se s mou známostí posléze chlubili snad i na veřejných záchodkách, by samozřejmě pomlčeli. Nesnášela jsem zprávy druhu, že se to hrozné vědělo hned, ale nic proti se neudělalo.

Jedinou momentální úlevičkou se stala moje cesta domů. Tady se mezitím odehraje divadlo lítosti na mou počest. Fajn, poperte se! V pondělí už bude naštěstí moje událost poněkud zastaralá a na mne zbyde jen pár zvědavých, kteří si nenechají zajít chuť na intimní pikantnosti...

Po cestě jsem si koupila dvě kila nejdražších a nejsladších pomerančů bez pecek! Pomeranče mi vždycky zabíraly na depresi. Nevím proč, ale ve stavech úzkosti se mi před obličejem vyrojil regál právě těchto odrůd citrusových plodů a já věděla, že jediná záchrana míří od jejich šťavnaté dužiny. Někdo potřeboval nadopovat prášky, jiný sladkostmi a já pomeranči a pohybem.

Než se ale pustím do pořádné nakládačky na svaly, lehnu si a zaspím, co se dá. Možná se probudím a budu si myslet, že to všechno byl jen sen. Zlý nebo dobrý? Bez Luboše mi přijde svět divný. Uklidňuji se, že jen na čas, ale co když se bolístka bude hojit dlouho? Rve mi srdce, že ho načapali s několika holkama. Já neviděla, neslyšela a nevěřila! A pak si prostě jednou v noci nepřišel, poté se to opakovalo a pak ještě několikrát.

A týden po jeho narozeninách, když jsem se ho ptala, co je to za fotku, kde se líbá s nějakou holkou v baru, mi místo odpovědi vrazil ta slova o rozchodu.

„Zítra se odtud odstěhuju, v týdnu se vrátím ještě pro nějaký věci. Byt je ještě na rok zaplacený, tak tu klidně zůstaň. Já mám kam jít.“

„Jak odstěhuješ? Kam?“

„Romano, už tě nemiluju a už mě ani nevzrušuješ v posteli. Co ti na to mám asi jinýho říct?“

„Takhle najednou?“

„Ne. Protahoval jsem to. Sorry, mohl jsem ti to vyklopit už před půl rokem.“

„To chceš říct, že půl roku někoho máš?“

„Neber to tak, že někoho mám. Pár holek tady existuje, ale nějak se ještě nechci vázat na vážno a zrovna teď, když to vypadá na reprezentaci a pak možná zájem zahraničního klubu.“

„Jasně, ty jsi takový fantastický fotbalista, že se o tebe všichni poperou!“ prohodila jsem naštvaně, abych mu na oplátku trochu ublížila.

„Dřív by tě to těšilo. Tady vidíš, jak jsme se oba změnili.“

„To kvůli tobě! Tvrdil jsi, že chceš se mnou dítě, a tak jsem se připravovala na rodinný život.“

„Chlap toho nakecá, když leží na nahým těle.“

„Jednoduše se mnou zameteš a děláš, že se tě to netýká?“

„Sorry, ale prostě city vyprchaly. Mám to tady srdceryvně zahrát? Měla bys ocenit, že ti to říkám na rovinu.“

„Na rovinu? Si děláš srandu, ne?“

„Heleď, prostě si přeju zmizet z tvýho života a moc se v tom, co bylo a mohlo bejt, nechci šťourat.“

„A co když jsem v tom? City vyprchaly, ale na tohle jsem ti dobře posloužila, že jo? Tedy občas. Neříkám, že ses přetrhnul.“

„Nepřišlas do jináče skoro rok. Pochybuju, že zrovna teď, když to trvalo pár minut.“

„Dělání mimina přece nefunguje na čas!“

„Copak to nevím? Laskavě nepoučuj, jo?“

„Tak se tedy sbal a jdi, když máš kam. Já si časem taky něco seženu, protože tenhle byt patří tvýmu kámošovi a já už s tebou nechci mít nic společnýho!“

Supěla jsem v sebeobraně. Nechtěla jsem brečet, ale slzy si našly cestu z očí ven. Už koukal, jak rychle zmizet. Nevěřila jsem mu, protože o dítěti mluvil, i když jsme zrovna neleželi spolu v posteli a ani jinak neprováděli sex. Možná to zpočátku myslel tak, že mne připoutá k bytu a sám si bude užívat. Nakonec zvolil radši rozchod, protože to ho bude stát méně sil a vlastně i peněz.

Jenže nyní jsou všechny dohady „proč“ k ničemu. Neodolatelný vysoký blonďák, svalnatý a trénovaný fotbalista Luboš Mikšík odešel ve věku dvacet dva let na onen svět. Přesně tak, od svého odchodu pro mě přestal existovat! Musel svým způsobem zemřít, jinak bych se zbláznila.

V bytě jsem spořádala tři pomeranče na posezení. Sedím bez ducha v křesle, zarývám nehty do bílé kůžičky pod pomerančovou slupkou a zároveň se dívám skrz oranžovou hromádku na podnosu na zemi. Z oranžové se mi sbíhají slzy. Ne, barva nenese žádnou vinu.

Zase kvůli němu řvu, připadám si raněná a neznám žádný lék. Chtěla bych spát, ale nejde mi to. Zavírám a otvírám oči. Nevím, co bych dělala, abych vylepšila momentální zoufalost. Opírám hlavu o opěradlo křesla a polohlasně si říkám: „Jak jsi mi to mohl udělat? Proč? Copak jsem zlá, málo jsem tě milovala, neoblékala jsem se moderně, nepatřím mezi pěkné kusy holek?“ K sakru! Kňourám tady úplně zbytečně! Chce si užívat volnosti, spát s několika holkama za noc a nemuset se nikam vracet!

Lezu na kanape, přikrývám se dekou a objímám polštář s hlavou tygra. Objímání mi bude scházet, doteky ve vlasech, úsměvy... další salva slz. Pokouším se na nic nemyslet a usnout, ponořit se do říše naděje a probudit se v orchidejové svěžesti. Podařilo se mi zabrat. Zdá se mi celkem pěkný sen, jedu poloprázdným autobusem v létě, kolem moc voní květiny, stromy šumí a já vystupuji někde u louky, kde si nechám zastavit řidičem.

Je mi krásně, občas utrhnu kopretinu, vlčí mák nebo zvoneček. Prozpěvuji si vlastní píseň. Zpívání mi jde, vůbec nezní falešně, ale přímo slavíkovsky. Luční krása ale netrvá příliš dlouho. Najednou neslyším žádné bzučení, cvrlikání ani pokřikování ptactva. Úsměv mi mrzne na rtech. Připadám si osamělá, ale v ten okamžik končí louka a za ní vidím zelený trávník fotbalového hřiště. Hraje se zápas a ke mně dopadl míč. Přichází on – Luboš. Usmívám se na něho, on se usmívá. Vypadáme na zamilované z prvního pohledu.

„Rád bych ti něco řekl, Romy.“

„Povídej...“ vypadne ze mě krátce a srdce buší radostí.

Čekám na krásná slova, na šeptání o lásce, něze, o tom, že rozchod vůbec nepatřil k nám, protože my dva se teprve setkáváme a prožijeme romantiku se vším všudy. On ale zatím mlčí a omluvně krčí rameny, protože mi zvoní v kabelce mobil. Já zvonění nevnímám, chci vpadnout Lubošovi do náruče a proniknout tak blízko, až ucítím, že jsme propojeni.

Nenechá mne jednat něhou. Ukazuje na mou tašku a milý úsměv mění na škleb.

„Někdo tě shání.“

„Já vím, zvoní, ale to není důležité.“

Ukazuje, že si to mám vyřídit. Zamračí se a odchází.

„Počkej, vrať se! Vrať se ke mně,“ křičím z plných plic, ale neslyší, protože ten zatracený telefon zesiluje zvonění a drnčí tak, že se probouzím...

Pět vteřin koukám omráčená na strop bytu a je mi zoufale bídně z toho, že ležím tady, a ne někde poblíž fotbalistů. Mobil skutečně vyzvání jako o život. Vstávám a udělám dva kroky ke stolku. Přijímám Jířu!

„Ahoj, Roman, mám se pak pro tebe stavit?“

„Nemusíš. Stačí, když počkáš před tělocvičnou.“

„Jsi v pořádku?“

„Jo, proč by ne?“

„No, že jsem ti volala do práce a řekli, že ti bylo zle a šlas domů.“

„Aha. Není mi nejlíp, ale nechytla jsem žádný bacil. Spíš odpudila pořádnýho bacilonoše. Jde o Luboše, rozešli jsme se.“

Kamarádka chvíli sbírala dech, než se zmohla na vyslovení údivu.

„Rozešli? To si děláš srandu, ne?“

„Bohužel. Pro přesnost, on to se mnou skončil, já musela kývnout.“

„To je hrozný. Já myslela, že jste se rafli nebo tě něčím nasupěl, ale rozchod? Co budeš dělat?“

„Nic. Co bych dělala?“

„A proč ti dal kopajdy?“

„Podrobnosti až osobně, jo? Nějak nemám náladu rozvíjet krachy po telefonu. Promiň.“

„Jasně, tak večer ahoj.“

„Čau.“

Ach jo. Už začíná ten kolotoč, kdy se každý můj známý bude shánět po detailech nešťastných událostí. Nejradši bych to období nějak přeskákala nebo mne ta většinou hraná lítost přivede do depresí. Luboši, proč jsi mne takhle potopil? Proč? Ptát se můžu donekonečna, ale nikdy se nedovím, kde se to přesně zlomilo a nedokázalo slepit. Nikdy víc už spolu nic nevyřešíme a nikdy se nebudeme líbat bez ostychu na každém rohu a procházet v objetí.

Uvnitř těla mi hraje prázdnota a jestli mne nevyléčí nadměrné sportování, zkamením!

2. kapitola

Musí na mě být děsný pohled, když i Jířa raději mlčí a neptá se tisíci otázkami, jak patří k jejím odvěkým zvykům. Možná jsem ji skutečně patřičně odradila, když se ptala po cestě do šaten na aerobic: „Co se stalo? Co se přesně stalo, Romy?“

„Až později, jo? Až skončí cvičení. Až pak, potom. Až, až, až, až...!!!“

Až se pode mnou zem rozklepe. A ona se najednou nějak chvěje! Nejspíš po té zabíračce na aerobicu, kde jsme dnes nehopsali a nevytřásali kilča jako obvykle, ale absolvovali několik posilovacích koleček. Pátky má na starosti třicátník Petr Novák a nenechá nás nikdy ani vydechnout.

Pomohlo mi to. Na celou hodinu a kousek jsem zaplašila černé posly a poctivě se soustředila na sto sklapovaček, sto ženských kliků, sto přeskoků přes lavici, sto posilování s činkami a pět set přeskoků přes švihadlo. A to vše ještě s dalšími cviky pěkně čtyřikrát, aby se poznalo, kdo je na tom hůř. Zase tak špatně jsem se nedržela i přes mou delší absenci, ale asi díky tomu, že jsem potřebovala makat tak, aby si myšlenky, a hlavně živé vzpomínky, sedly někam do rohu a nerušily.

Hůř dopadla Jířa. Při posledním kolečku divně zrudla. Přiznala, že se jí udělalo špatně a málem omdlela.

„Chceš jít na vzduch? Tady je to větrání na dvě věci,“ ptala jsem se jí starostlivě a snažila se pomoct.

„Vydržať!“ zahlaholila a špitla něco o tom, že za chvíli dojde čas na protahování svalů a stejně sebou plácne na zem a přejde ji to. Jo, Jířa uměla frajersky zatnout zuby.

Já si hrála na vytrénovanou hrdinku, ale sotva jsme vyšly ven, normálně se mi podlomila kolena po pár krocích! To bylo kvůli tomu, že jsem už dost dlouho nikde necvičila, nešla si ani zaplavat, nezahrála si po ránu na jogínku, odpoledne tenis a večer pinčes nebo basket. Nevyměňovala výtah za schody, nechodila do práce jednu cestu pěšky, pořádně si nezastepovala a dvě poslední dýzy jsem proseděla, jak ta nejtvrdší pecka na světě!

A země se chvěje tak, že se musím vyzpovídat kamarádce, aby ze mne spadl kousek tíhy. Nadarmo se neříká, svěřená bolest, poloviční bolest. Jiřina na to čeká. Vidím, jak je zvědavá, ale zároveň si uvědomila, že dost tlačila a já se k ničemu neměla.

„Myslíš, že si Petr všimnul těch mých pytlů pod očima?“ začínám neutrálně, abych nehupsla přímo do ohně.

„Pochybuju. Náš čerstvě ženatý cvičitel bude mít asi na čas oči ve hvězdách. Ani si nevšimnul, že jsem se párkrát trošku ulila, a to on si nikdy nenechal ujít.“

„Nekecej, on se oženil? Kdy?“

„Před třemi týdny, vzal si tu Kamilu, co na něho občas čekala.“

„Tu tlustou černovlásku?“

„Tobě to jde lehce, ale mně ne.“

prachy.