PETRA NACHTMANOVÁ

SRDCE Z KAMENE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2019

© Petra Nachtmanová, 2019

Vydalo v roce 2019 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 22. a 19. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Chris - KUDI-Design

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-32-8 (epub)

ISBN 978-80-88272-33-5 (mobi)

Kapitola první – jaro 1357

V tvém kamenném srdci najdu pramen a pošlu ho do řeky vášnivé…

Mám tě ráda. Nemám tě ráda. Ulovím tě. Neulovím. Zastřelím tě. Nezastřelím. Dopřeji ti svobody. Nedopřeji!

Milada nasadila vítězný úsměv. Sáhla do toulce pro šíp, přiložila ho k tětivě a napjala luk. Střela se rozletěla vzduchem a ostrý hrot provrtal jelení srst. Přímý zásah! Psi odvedli skvělou práci. Smečka ji velmi brzy přivedla na stopu. Mohla bez obav sesednout z koně a dál pokračovat pěšky v posledních zbytcích sněhu. Na koni by se lesem proplétala déle a obtížněji. V březnu se na zemi povalovalo mnoho popadaných stromů a neuspěl by sebelepší jezdec na koni.

Dvanácteráka skolila na první pokus. Jeho statné tělo klesalo k zemi s posledními záškuby těla. Zasažený jelen se s šípem v krku nemohl dostat daleko. Běh by se vyrovnal marnému pokusu o záchranu.

V případě úniku by se přítomní psi okamžitě vydali za ním.

Vzrušeně ho pozorovala. Pár kroků před ní uhasínal život, ale ona se radovala. Nadmula se pýchou z dokonalého umění lovu. Přistoupila blíže. Nejprve vysekla parohy a položila ho na hřbet. Poté sáhla na svůj levý bok, do dřevěné pochvy potažené kůží. Vytáhla tesák a otevřela břišní dutinu. Z vnitřku vytrhla žaludek i s obsahem, játra, plíce, ledviny a srdce. Hodlala mu ještě vyříznout hrtan, ale uslyšela kroky. Raději se postavila.

„Otče! Drahý otče, slyšíte mě? Je po všem.“

Jindřich z Licharnice vylézal z nedalekého křoviska. Tvářil se velmi spokojeně. Chvíli běžel. Zadýchal se a v obličeji celý zrudl. Dočkala se i náznaku úsměvu. Sundal si rukavici z pravé ruky a pochvalně poplácal dceru po rameni.

„Jsem na tebe pyšný, dcero! Skutečně hrdý. Ani syn by mne nedokázal tolik potěšit.“

„Za mé úspěchy vděčím především vám, tatínku.“

„Můj podíl zásluh je minimální. A mimochodem, mýlíš se. Nic nekončí, právě všechno začíná.“

„Myslíš turnaje, velké hony na zvěř, dobrodružství? Už se konečně postavím mezi nejlepší lovce a lukostřelce země na loveckém hradu Vysoký Hrádek? Nastal ten správný čas?“

„Stačí se zeptat vlastního srdce. Jsi připravena se utkat s nejlepšími?“

„Ano. Nemusím se dlouho rozmýšlet. Souhlasila bych mnohem dříve. Brzy se ukáže, kdo je vítězem. Snad mi prominou mou ženskou opovážlivost. Pustí mne vůbec mezi sebe?“

„Slíbil jsem ti účast na velkolepých panských lovech a své slovo dodržím. I když oba dobře víme, jak se muži dívají na ženy se schopností zabíjet.“

„Nezajímají mne. Mám jiný cíl. V krvi mi koluje lovecká vášeň a postavím se každému, kdo se mne pokusí zastavit nebo jen zastrašit.“

„Vím, jdeš pevně za svými cíli.“

„Ano, jeden právě skončil, uvolnilo se místo pro další. Sto kusů vysoké a černé zvěře padlo mým přičiněním. Bylo by mi ctí se účastnit lovu na medvěda.“

„Jak jsem řekl, slib dodržím. Soutěž střelců i vzácný lov se uskuteční i s tebou. I kdybych vysázel na tvou účast polovinu svého jmění, udělám maximum pro vyhovění žádosti mého jediného potomka.“

Rytíř Jindřich z Licharnice dost nadsazoval. Jeden z nejbohatších pánů v kraji neměl nikdy hluboko do kapsy. Vlastní dceři by snesl i modré z nebe. Milada se za roky tréninku vyrovnala schopnostmi nejlepším rytířům v zemi. Uměla jezdit na koni jako vítr. Nebála se zkrotit splašeného vraníka. Vycvičil ji i v boji se zbraněmi. Excelovala v souboji s mečem, nožem, ale i ve rvačce se silnějším dovedla zvítězit. Kdyby se musela postavit několika mužům, vsadil by si na její vítězství. A teprve před týdnem završila šestnáct let.

Milada se tvářila nadmíru spokojeně. Konečně zvládla vše. Ne, že by nedokázala ulovit daný počet zvěře za mnohem kratší dobu. Lesy ukrývaly hojný počet kusů a nemusela je jezdit hledat nikam daleko. Klidně by jí postačilo jenom pár měsíců, a ne čtyři roky. Zkouška měla jasně dané podmínky - nesměla se vydat lovit bez otce a nemohla využívat žádné pasti na chycení zvířat. Musela se obejít bez pomoci padacích jam, chytací ohrady a nastražených ok.

„Stý ulovený kus si zaslouží vznešené místo. Jubilejní trofej ti bude ve zlých časech dodávat odvahu, v dobrých znásobí tvou radost.“

„Umístím ji do mého pokoje. Bude mi denně na očích. Neustále!“

„Ehm, to je myslím dost přehnané. Dívčí pokoj by se neměl rovnat loveckému.“

„Ale tatínku...“

„Dost! Žádné dohady. Jsem tvůj otec a vždy mne posloucháš na slovo. Proč najednou odpor a slovní hromobití?“

„Nedohaduji se. Nepustil jsi mě ke slovu.“

„Nemusím, protože vím, co následuje. Poslouchej mne. Před měsícem jsem zašel do tvého pokoje a zůstal zděšen. Proč tolik trofejí, kůží s hlavami? Prak na stolku před zrcadlem, luky opřené o stěny, nože všude, kam člověk pohlédne. A to ani nemluvím, že ke svému loži často zveš i několik psů. Nadešel čas změny. Nechám tvé prostory předělat.“

„Nerozumím. Nikdy jste nic nenamítal, otče. Komu vadí zbraně blízko mé postele? Kdo si opovažuje odhánět mé psí přátele od lůžka? Stěžoval si někdo na mou nedívčí zálibu?“

„Zajímám se jenom já, věř mi. Až dosud se dalo vše tolerovat. Dál si ale nemyslím, že mi nahradíš syna úplně ve všem. Rosteš a nastal čas tě začít více vnímat po ženské stránce.“

„Jsem přece dívka, ne chlapec. Od svého narození. Nikdy jste mne nikomu nepředstavoval v chlapeckém přestrojení.“

„Tvé schopnosti odpovídají statným mládencům, a ne křehkým květinám. Ano, jde o mou chybu. Nic nepopírám. Já si tolik přál syna a nemyslel na strašlivé důsledky.“

„Nic zlého se přece nestalo. Jsem šťastná. Nic vám nevyčítám. A nikdy nebudu! Co se děje? Dříve jste se mnou nemluvil tímto způsobem.“

„Musíš se vdát. Musíš...“

„Ne, to ne.“

„Vdavkám se nevyhneš. Objevilo se hned několik zájemců o tvou ruku. A v zájmu budoucího bezpečí...“

„Ne! Nechci. Ještě ne, prosím.“

„Šestnáct let je na vdávání takřka pozdě. Zaslíbení z dětství pominulo kvůli úmrtí ženicha. Další nabídky jsem odmítal, ale dál nemohu. Dostaneš obrovské věno a muž si tě bude jistě velmi vážit.“

„K ničemu podobnému nedojde. Každý muž mnou opovrhne. Zakáže mi, co jsem se dosud naučila a v čem vynikám. Zbydou mi jenom ženské činnosti, kterým jsem se dosud úspěšně vyhýbala. Nepozvednu meč, nenapnu luk a skončí i ostření nožů. Nebudu smět lovit po nocích, ale ani nad ránem. Zemřu žalem po skalách, lesích plné zvěře a po úlovcích.“

„Bez řečí, Milado. Jsi přece žena se svými přirozenými povinnostmi.“

„Najednou jsem pouhá žena, která se narodila, aby poslouchala ve všem muže a rodila děti? Proč?“

Jindřich z Licharnice stál před ní zachmuřený a nedokázal odpovědět. Celý život k němu vzhlížela. Zabil v ní něhu a slabost. Naučil netruchlit, rvát se a zabíjet. Najednou obrátil. Musel. Strach ho zahnal do kouta. Ona skutečně vždy poslechla na slovo, ale nyní jí křivdil. Snad by mohl ještě sňatkové plány o nějaký čas pozdržet. Darovat jí rok stejného štěstí. Protáhne přípravy, jednání. Ano, rok by připadal v úvahu. Déle ne. Zatím jí nic neodpověděl. Pouze k ní trochu provinile vzhlédl.

Mlčenlivost si vysvětlila po svém. Všechny zbraně odhodila, kopla do zabitého jelena a prchala odtud. Neběžel za ní. Nevolal. Horká hlava musela nejprve vychladnout. Zůstal tady společně se sedícími a polehávajícími psy. Vrátí se později a promluví s Kateřinou. I ona ho varovala před dcerčiným hněvem.

Milada se proplétala mezi stromy. Zastavila až na místě, kde zanechala koně. Ještě ráno se těšila, jak při ranní pastvě vyruší stádo vysoké zvěře a dostane se jí nejsladší odměny v životě. Úzkost vystřídala ten ohromující pocit. Lhala, když tvrdila cosi o neexistenci podobné povinnosti. Matka ji častokrát upozorňovala na den, kdy se přiblíží vdavky. Pokaždé vyslechla věty obsahující prosby o sňatek, ale vzápětí je vypustila z mysli. Zaháněla je záměrně.

Svižně odvázala koně od stromu, nasedla a tryskem uháněla pryč úchvatnou přírodou. Nenáviděla podřizování se mužům. Nesnesla pomyšlení na ztrátu krásné volnosti a moci. Okolní krajina jí byla chotěm, ve zlých i dobrých časech stála nepřetržitě u ní. Zasnoubila se s vodou, větrem, sněhem, sluncem, ohněm i vzduchem. Poznávala kámen po kameni, pokroucená křoviska, vzrostlé stromy, klikatící se pěšiny. Jiné manželství nemohla přijmout. Každý další posvátný svazek jí ubere dech.

Stále nutila koně k rychlejšímu tempu. Zastavila se až ve chvíli, kdy z dálky viděla siluetu hradu. Mocný tajnůstkář. Nejúchvatněji vypadal ponořený do mlhy. V opačné pozici se z hradeb ráda dívala na okolní krajinu v bouři, v dešti i za slunce. Nasávala nekonečno a samu sebe vysoko nad pohlcující nádherou.

Hrad Licharnice se před ní tyčil na strmé skále. Skalnaté návrší se nalézalo v Železných horách a v blízkosti se rozprostíraly hned dvě rokle – jihovýchodním směrem Peklo a na severozápadě Lovjertinská. Mohutná okrouhlá věž chránila hlavní palác společně s příkopy a valy. Parkán zesiloval hrad opevněný kamennou hradbou na východní a západní straně. Příchozí vstupovali do hradu branou ve východní hradbě.

Strážci si její postavy všimli dost brzy. Hradní brána čekala otevřená při jejím příjezdu. Na koni se vřítila dovnitř. Rychle sesedla, přivázala hřebce k dřevěnému sloupku a pospíchala za matkou. Nevnímala lidi kolem sebe. Motali se jí pod nohy a pokoušeli se na něco ptát. Co si přála? Co? K čemu by jim asi posloužila odpověď v tento moment? Naprosto k ničemu.

„Věnujte se své práci, zač vás platíme?“ houkla podrážděně a nečekaně. Odehnala další dotěry. Nikdy na své poddané nekřičela bezdůvodně. Teď ano.

„Je to pravda?“

Vyrušila svou matku, když ochutnávala jablko a přebírala od služebné pohár vody. Žena s oválným obličejem měla nevysokou postavu, o celou hlavu nižší než její mladinká dcera. V bílo hnědých šatech se zlatým řetězem, a s medailonkem na krku, k ní zamyšleně vzhlédla a pak se usmála.

„Milado, řítíš se rychlostí koně a příliš nechápu tvou prosbu. K čemu se vztahuje zmiňovaná pravda?“

„Musím se vdát? Odpovězte mi pravdivě, prosím.“

„Zlatíčko, žádná žena se nevyhne sňatku. Dávno jsem tě na to upozorňovala.“

„Ani já bych nemohla patřit mezi výjimky, když jsem daleko silnější než mnozí muži?“

„Ani ty, drahá.“

„Nemohla bych přece jen zůstat svobodná? Snad by mi otec povolil žít dalších několik let bez manžela.“

„Otec si o tebe dělá starost. O nás obě. Obává se, že se mu přihodí něco zlého při častém cestování a my zůstaneme na hradě samotné. Ženy tvoří snadný cíl pro zlosyny.“

„Ubráním nás. Přísahám.“

„Milado, nezlob se. Ustupování a oddalování ničemu neprospěje.“

„Například, k méně rokům trápení.“

„Pojď ke mně.“

Milada odvrátila hlavu a neudělala ani krok vpřed. Trucovala. Nemohla brečet matce v náručí. Zavrhla další škemrání. Slušelo se poslouchat rodiče. A právě to odmítala! Odmlouvala, bránila se a doufala v zásadní zlom v jejich názoru.

„Nejraději bych se všem mužům vyhnula až do smrti. Rozhodla jsem se je nenávidět do jednoho.“

Matku už nenechala promluvit. Dupla, otočila se a nazlobeně utíkala pryč.

„Milado, kam běžíš? Vrať se a probereme spolu tvá nerozvážná slova. V klidu si popovídáme.“

Dceru nezastavila. Uháněla před hrad, tam se opřela o hradební zeď. Vydýchávala se. Se zdviženou hlavou koukala k oblakům. Uvnitř jí kolovalo naprosté pobouření a pochybovala o snadném přijetí jakéhokoli muže do svého života. Samozřejmě myslela stav manželský. Nehodlala rodit děti. Zůstávat opuštěná na hradě, zatímco manžel si bude vyřizovat obchodní záležitosti, vykonávat diplomatická poslání nebo se účastnit válečných tažení. Nemohla zůstat skryta kdesi mezi kameny, když by obstála i při obraně majetku.

Sklonila hlavu k zemi. Sledovala vlastní stín, ale na hlas služebné Eliny zareagovala až na druhý pokus.

„Slečno Milado, nesu vám šťastnou novinku.“

„Budeš se vdávat?“ nasadila ironicky k pětadvacetileté vdově. Elina byla krev a mléko, již porodila pět dětí. Tři z nich však nepřežily kruté mrazy v uplynulých zimách. Okolo uší se jí vlnily dva hnědé prameny, neposlušně uniklé zpod čepce.

„Vdávat? Něco jste zaslechla?“

„Tady se každý musí vdávat. Jak dlouho už je tvůj muž po smrti? Šest měsíců, nebo déle?“

„Dej mu pánbůh lehkou zemi,“ pokřižovala se a sklonila hlavu, aby zašeptala: „Sedm měsíců už odpočívá na onom světě.“

„Ha? Co se tedy děje s novým mužem. Ano, nebo ne? Prozradíš mi veselkové novinky dobrovolně?“

„Samozřejmě, paní. Nevím, jak se k vám donesla tato zpráva. Dosud není nic jistého,“ odvětila raději neurčitě a své skutečné plány tajila.

„Dobře. Nezávidím ti, nemysli si. Sama bych se úplně vyhnula podobným slavnostem. Navíc, když se jedná o mou vlastní.“

„Stanete se něčí ženou? Odpusťte mi troufalost.“

„Ne! Nestanu!!!“

Rozzlobená Milada z Licharnice pouštěla hrůzu i na služebnou, ke které si dosud nic zlého nedovolila. Elina jí vzápětí spravila náladu výbornou novinkou.

„Já za vámi přišla v úplně jiné záležitosti. Žádné projednávání vdavek. Měla byste se mnou jít hned do psince. Vaše fenka Zanita již porodila štěňata!“

„Ano?“ zavýskla radostí a okamžitě zapomněla na předešlé strasti. „Proč jsi mi to neřekla rovnou? Zbytečně jsem se zdržela. Honem, poběžme!“

Psi ji vždycky dostali z úzkých. Chovala se k nim přátelsky a s patřičnou úctou, ale nevyhnula se jejich četným úmrtím z důvodu nemoci, stáří či nehody během samotného lovu.

„Pět nádherných štěňat!“ vyvýskla radostí a poklekla k nim. Jedno po druhém si vzala do rukou a pozorně prohlédla. Vlastnila nejlepší psy z okolí, právě narozená mláďata rovněž zařadí mezi výjimečné psí miláčky!

*

Koncem dubna ji navštívila milá přítelkyně. Sama pro ni poslala dva muže, aby ji chránili na nebezpečných cestách. Ofka od Čáslavi byla nevlastní dcerou otcova věrného přítele Ctibora Voranovského. Neprožila příliš šťastné dětství. Tedy pokud vzala v úvahu část života, než se stal Ctibor součástí jejich rodiny a pojal její matku za svou choť.

Od té doby již uběhlo mnoho let. Ofka získala nové sourozence, žila poklidným životem, ale stejně z ní Milada cítila jistý smutek.

Na druhou stranu byla Ofka jediná její přítelkyně. Žádná z dívek ji k srdci tolik nepřirostla, i když se i k ní mnohdy chovala dost tvrdě.

„Žádné slitování, jinak se nenaučíš nic!“ pouštěla se do ní častokrát. Nevyhýbala se křikům a rozkazům pro dobro zadaných úkolů. Ofka nikdy nepípla na odpor. Mlčky vše opakovala, s menšími či většími úspěchy. Milada se pro ni stala obrovským vzorem, ale nikdy se jí nevyrovnala, i když se hodně snažila.

„Musíš zamířit správně, takhle netrefíš ani obrovskou skálu. Ještě se nevzdávej a nikdy neříkej, že nemůžeš. Nepřítel nesmí nic vědět o tvých slabinách. Rozumíš?“

Různé příkazy od ní dostávala od doby, kdy se poprvé setkaly. Milada se na ni hodněkrát i hněvala. Ostře útočila a divila se křehké dívce, že nikdy neuronila ani slzu. Přikyvovala a slibovala zlepšení. A jednoho dne v ní našla dokonalý poklad.

Stalo se tak po události, kdy se jedné feně narodilo pět štěňat. Příliš slabých. Pouze dvě přežila měsíc života. Milada se je rozhodla darovat své přítelkyni, protože k lovu si je netroufla v budoucnu pouštět. Za půl roku jí přivezla dva psy zpět – skvěle vycvičené, poslušné a schopné uspět v nejnáročnějších štvanicích na zvěř. Psi se obyčejně cvičili přirozeně ve smečce a samotným lovem, ale uznala - po Ofčině tréninku a péči získali náskok před ostatními. Stali se tahouny pro další. Nebáli se zaútočit na kance, jelena či medvěda. Šlo o silné a statečné psí šelmy.

„Jak jsi to dokázala?“ ptala se tehdy.

„Náhodou,“ pokrčila rameny a cítila se šťastně, jelikož Milada nešetřila slovy obdivu a chvály. Věnovala jí další štěňata a úspěchy se opakovaly. Brzy měla pro licharnické psy dokonalou cvičitelku, která uměla její chov obohatit též o ceněné slídníky. Zrovna dnes přivezla dva. Pes slídník byl vzácným darem a potěšil i samotného krále, holdujícího si v lovech na zvěř po celé zemi.

Poslední roky se sice dívky viděly stále méně, ale přátelství a důvěra se nezmenšovaly. Navštěvovaly se párkrát za rok. Dřívější četná setkání řídla, ale narůstala jejich vzájemná radost ze shledání.

„Milá Ofko, jsem moc vděčná za chvíle s tebou. Za tolik pohody a uvolněného povídání.“

„Milado, vypadáš stále lépe. Určitě máš za sebou nespočet úspěšných lovů.“

„To ano. Dokonce i jubilejní stý,“ smála se, „A co ty? Už jsi ulovila aspoň poraněného zajíce?“

Schválně si ji dobírala.

„Zajíce? Ani náhodou, oni strašně rychle běhají. Ale veverku.“

„Veverku? Vždyť i ta je hodně mrštná, a dokonce menší než zajíc.“

„No, při cvičení psů se mi poštěstilo. Zaštěkávali ji a sama víš, veverka se nikdy neukrývá, jenom skočí na strom. Usadila se celkem nízko, vystrašeně čekala a já vystřelila šíp. Zasáhla jsem ji. Nejspíše náhodou, ale trefila.“

„I náhody se počítají. Brzy se staneš schopnou zásobování nejlepších hostin. Pečená veverka je skutečná lahůdka.“

„Ano. Přijdu jim nabídnout jednu chuděru veverku pro sto hostů.“

Obě se rozesmály a znovu se radostně objaly. Příjemné okamžiky si uměly vychutnávat stejně jako vdechování vůní teplejšího období roku.

„Zajdeme se za nimi podívat?“

„Proč ne? Velice ráda se seznámím s mými novými svěřenci.“

Psář zrovna doléval psům vodu a vytratil se ihned po pozdravení dvou žen. Milada s Ofkou se dívaly na více než tři desítky ohařů, chrtů a dog různého stáří. Mezi nimi nechyběli ani slídníci z minulé várky, dovezené Ofkou po řádném výcviku. Fenu Zanitu od nich nedávno oddělila, aby měla klid na štěňata.

„Vyber si na vycvičení, jaké chceš. A jednoho si nech pro sebe. Minule ses mi zmiňovala, že zemřel tvůj pejsek Mišul. Ty jsi pro smutek nechtěla jiného. Jistě již pominulo to nejhorší. Není nic lepšího než překrýt bolest šťastným štěněcím skotačením. Udělej z nich správné lovce, umíš to naprosto dokonale.“

„Děkuji, tvoje uznání mne moc těší.“

V několika týdnech byla štěňata plná života. Vzaly je společně s fenou ven, kde je Ofka v trávě ostře sledovala. Potom ukázala na dvě.

„Tenhle psí kluk bude dobrý lovec a tahle fenka je dokonalá dračice, jen tak ji nic nezlomí. Vezmu si je do parády a uvidíš, brzy ti je opět vrátím zcela dokonalé a jedinečné.“

„A jaké si necháš pro sebe?“

„Bohužel, žádné. Ráda bych, ale... špatně se mi o tom mluví.“

Posmutněla. Zírala před sebe a Milada ji upřeně pozorovala.

„Co se přihodilo? Někdo ti ublížil?“

„Ne, neublížil.“

„Copak tě tíží? Vypadáš nešťastně.“

„Nechci tě zatěžovat hloupostmi. Nikdy jsem se nehrnula do vdávání. Doufala jsem, že mne žádný muž ve svém životě nebude potřebovat, ale je vše jinak. Budu se vdávat, již padlo rozhodnutí.“

„Cože? Tak tebe taky chtějí provdat? Co těm našim tatíčkům přelétlo najednou přes nos?“

„Ty snad taky?“ ožila najednou Ofka a odlepila oči od země. V očích se jí zableskly jiskry naděje. Milada umí odporovat i silným protivníkům. Nebojí se mužů. Řekne jim, co si myslí. Nepodřídí se žádným horlivým choutkám.

„Ano, má se mnou stejné plány. Již dlouhou dobu hledám správná slova, abych se šikovně vyvlékla z povinnosti ženy. Bohužel. Ani já neslavím velké úspěchy, jen menší – dosáhla jsem odkladu.“

„Přimluvíš se i za mne?“

„Pokusím se, ale obávám se nezdaru.“

„Chápu. Snad na mě dolehne i lepší nálada.“

„Umím se vžít do tvých pocitů. Ty budeš šťastná, věřím tomu. Jsi stvořená pro muže. Obětavá a hodná. Neusídlil se v tobě samý vzdor proti přirozené ženskosti. Každý muž si tě bude hýčkat a chránit tě svými silnými pažemi.“

Podívala se jí do tváře, z očí jí kanuly drobné slzy. Obrátila se a setřela je paží. Potom se postavila opět tváří v tvář přítelkyni a pousmála se.

„Myslíš? Dojala si mne až k slzám.“

„Měkkoto! Nic ve zlém... Já jsem tvrdá skála. Srdce mám z kamene a každý muž se mnou zažije pád přímo do pekel. Nechci žádného manžela. Zatím nepadlo poslední slovo. Kdo myslíš, že ho vyřkne?“

„Nepochybuji ani chvilenku. Ty! Kéž bych mohla být stejná jako ty. Jenže to nejde, nemohu odporovat svým rodičům. A máš pravdu, příliš se od tebe liším. Žena se musí vdát a dát svému muži kopec dětí.“

„A o koho jde? Znáš ho? Povídej...“

„Dosud jsem ho neviděla, ale doneslo se mi pár zvěstí.“

Daly se do klábosení. I přes snahu, Ofka úplně nezakryla smutek, své povídání prokládala mnoha povzdechy. Přála si být silná a odvážná. Nic by ji nezaskočilo a z paměti by hned vymazala všechny hrůzy. Hlavně jedna vzpomínka měla být dávno zapomenuta. Roky ubíhaly, ale stále se nečekaně vracela a hrůzná situace se jí vkrádala do snů. Stejně silná, stejně odpudivá.

Nikdo se neuměl vžít do pocitů bezmoci. Nikdo jí nemohl pomoci k úplnému klidu a porozumění. Vyplašila se pokaždé, když se jí muž pokusil lehce dotknout. Nedokázala se proměnit v rozesmátou ženušku, spokojenou se vším na světě. Nemohla, ale pokusí se, aby splatila dluhy ke svému nevlastnímu otci. Léta ji šatil, krmil, miloval a trpělivě čekal na odezvy přízně. Oblíbila si ho a za mnohé mu vděčila. Nesmí ho zklamat.

Kapitola druhá – květen 1357

Stála před ním v plné své kráse. S vlasy v kaštanové barvě a s pevným pohledem. V obleku nevýrazných barev vypadala úchvatně a zároveň pokorně. Rád by si ji přestal jenom představovat a domohl se skutečných záchvěvů rozkoše. Chtěl ji mít v rozevlátých vlasech, s odhalenými ňadry a oděnou do jemných šatů, které by snadno svlékl jedním trhavým pohybem ruky.

Nahá Milada by přivedla Jetřicha k naprostému šílenství, protože již nyní přestával dýchat nad její krásou. Štíhlé a svalnaté tělo. Dokázal si živě představit její údy propletené s jeho. Její dech toužebně očekávající spojení muže a ženy. Vzrušoval ho každý pohled na Miladu z Licharnice. Na zvláštní dívku, snažící se tolik podobat mužům, a předčit je. Copak mohla nějaká žena soupeřit s mužem? Ne, ani ve snu.

Toužil po ní. Miloval ji zvláštním způsobem. Avšak nedokázal by stále tolerovat její panovačnost a jistou sobeckost. Ničím ho nezastaví. Bude se o ni pokoušet tak dlouho, dokud nepovolí. Posléze v ní jednoduše zkrotí divokou šelmu.

Znali se několik let. Setkali se při mnohých příležitostech, ale stále víc ho přehlížela. Když se vetřel do její přízně, reagovala jednou chladně, podruhé se mu vysmívala.

„Přijela ses utkat o vítězství, drahá Milado?“ zeptal se jí na travnatém plácku před budovou hrádku, když sesedla z koně.

„Zase provokuješ?“

„Ne, zajímá mě dobrá soupeřka. Nic víc.“

Jetřich odpověděl udiveně. Skutečně ve svém dotazu neshledal nic podivného. Dosud se mu nedoneslo, že Miladě zakázali účast na lukostřelbách i na honu na medvěda. Přes veškeré snahy otce jí lovecké klání nedoporučili.

„Milado, skutečně ze srdce lituji.“

„Vidíte, slib jste nedodržel,“ odpověděla otci naštvaně před pár dny.

„Pochop, rozhodl se zúčastnit sám král Karel IV., jde o mužskou záležitost. Porazit ho, to by byla velká troufalost. Nic ti ale nebrání jet se mnou. Nikdo nezakázal ženský doprovod. A lovecké náčiní si vezmi pro jistotu s sebou. Kdo ví, třeba se hodí.“

„Myslíte, že ještě dokážu změnit jejich rozhodnutí? Začnu kdykoliv, nepotřebuji žádnou přípravu,“ ptala se s nadějí.

„Spíše ne. Nechci tě zklamat. Druhá šance se však blíží. Získal jsem příslib do jiného loveckého revíru, kde se tvoje schopnosti určitě náležitě prosadí.“

„Dobře. Věřím vám a odpouštím. Král je král. Karel IV. pro mne symbolizuje vynikajícího lovce a válečníka. Klidně mu korunu slávy dopřeji. Byla bych hodně troufalá, kdyby se mi ho povedlo porazit. Mít za nepřítele samotného panovníka země, to by se nám vůbec nevyplatilo.“

„Báječná dcero, děkuji za pochopení.“

I tak se vydala s otcem a nejela s prázdnou. Králi chtěla věnovat velmi oceňovaný dar pro lovce – jednoho ze svých dokonalých psů slídníků.

Lovecký hrad Vysoký Hrádek stál na skalnatém ostrohu při levém břehu řeky Vltavy. Poloha u řeky umožňovala odplavování popadaného dřeva vory z hlubokých lesů, čímž se zajišťovala lepší průjezdnost v lesích na koních. Nedaleko se vypalovalo dřevěné uhlí.

Hrádek sloužil k častému pořádání lovů a štvanic. Dost velká stavba dobře obstarávala ubytování početných družin lovců, včetně panovníkovy. Celoročně tady přebýval místní správce. Hrad zajišťoval nejen pohodlné bydlení pro hosty, ale i ustájení jezdeckých koní a místa určená pro psí smečky. Sklepy, sýpka a stodoly neměly nouzi o potraviny, pití a seno. Nechybělo dost ovsa pro koně a šrot pro psy.

Během roku se o hospodářství starali poddaní z okolí. Hrad ožíval v době lovu. Vařilo se pivo, zprovoznila se kuchyně a pozadu nezůstávala ani příprava ložnic a hodovního sálu.

Lovci se sem sjížděli pravidelně. Následně se bavili bez zábran, proto dorazily také ženy. Žádná z nich ale nepřijela tak prostě oblečena jako Milada. Na lov nikdy nenosila nic okázalého, třpytivého nebo dokonce nepohodlného. Stačilo, když ji na velkých akcích znevýhodnila sukně. Vadilo jí sukňové mínus, ale dokázala se s tím poprat se ctí. V kalhotách by se stala mistryní daleko snadněji.

Zdejší muže doprovázelo velmi málo žen. Spíše se tu objevovaly dívky a paní, které je posléze bavily svým tělem. Hnusila se jí podobná podbízivost a mužská neochota se krotit. Jak mohla ctít dobrého střelce nebo lovce, když mluvil o ženách tak hanebně? Dokonce i tu svou nějak ponížil. Omámeni vínem, pivem nebo medovinou zapomínali na dobré mravy.

Lov zaujal první příčku. Když už se nemohla zúčastnit, chtěla alespoň přihlížet a sledovat taktiku svých soupeřů. Porazí je při jiné příležitosti. S úsměvem se vítala s každým, kdo se přiblížil k otci. Patřil mezi nejváženější hosty. Nikdo si před ním nedovolil říct ani slovo proti vlastní dceři. Miladě stačily jejich udivené pohledy. Někteří by na ni okamžitě vysypali plný pytel urážek, kdyby to šlo. Co si žena dovoluje soupeřit s muži? Copak se nestydí? Druzí by nezůstali u slov, nejraději by ji potrestali jinak. Plivli by jí do obličeje, odtáhli do křoví a znásilnili. Naštěstí jim v podobných praktikách bránilo otcovo postavení. Mohl je strčit všechny do jedné kapsy. Pochopitelně, až na některé. Ti ale v sobě nashromáždili dostatek úcty k ostatním a netroufli se stavět na odpor dceři jejich přítele.

Až na Jetřicha, ten se vymykal veškerým pravidlům slušnosti. Zíral na ni s otevřenou pusou. Tvářil se navenek trochu rozpačitě, avšak uvnitř v něm kolovala krev dravce. Beze slov se od Jetřicha vzdalovala. Nehodlala se s ním nikdy pouštět do dlouhých rozhovorů, kde neúnavně dokazoval, jak je lepší než ona. Nikdy ho nedokázala respektovat. Dobře si pamatovala, jak při střelbě na veverku vyhrála. Tehdy dovršili věku dvanácti let.

Od doby své prohry ji snad pronásledoval. Vynořil se všude, kam se vrtla. Hned se k ní hlásil. Dokonce jednou před svými kamarády prohlásil, že mu patří a je jeho dívkou. Stal se jí neuvěřitelně odporným.

Potom už s ním nepromluvila vlídně. Nesnesla výmysly podobného druhu. Jeho? Pche. Raději by si vzala nejzuřivějšího medvěda v zemi a přibrala i smečku hladových vlků.

„Otče, nevykládejte mi nic o zrušení příjezdu královské společnosti,“ ptala se s obavami Milada. Lukostřelby měly být již zahájeny před hodinou. Stále se čekalo na nejvzácnější návštěvu.

„Zaslechl jsem cosi o sporech s říšskými knížaty. Nesnáze se nikomu nevyhnou. Musíme vydržet.“

„Panovník se zdržel. Čekáme. Hmm. Ráda bych se mstila...“

„Milado!“

„Klid, žertuji. Co kdybych zkusila rychlovku? Ulovím si kance, určitě jich v okolí běhá desítky.“

„Opovaž se!“

Smála se otcovu rozčílení. Nebyla blázen, aby podnikala něco na vlastní pěst. Všichni netrpělivě vyhlíželi králův příjezd. I trubači se nedočkavě rozhlíželi kolem. Jak rádi by se již vrhli na oznámení začátku lovecké akce zatroubením na rohy od skotu!

Během půlhodinky přicválal posel se zprávou, aby začali soupeřit bez krále. Potvrdila se nemožnost odkladu v jisté dramatické záležitosti, nicméně se jednalo o zdržení, a ne o zprávu o neúčasti. Soutěžní a lovecká sláva začala.

Po dvou hodinách se Milada začala nudit pohledem na střelce. Čas od času hodnotila pokusy za celkem podařené, ale nedočkala se fantastického výkonu. Právě probíhající podívaná jí vlastně nepřinášela nic nového.

Rozhodla si dopřát trochu klidu. Nasedla na koně a vydala se na projížďku. Najít kousek místa jenom pro sebe, bylo celkem těžké, ale podařilo se. Uvázala koně u stromu a šla po svých hlouběji do lesa. Narazila na dřevěnou boudu.

„Haló? Je tady někdo?“

Pro jistotu zkusila zavolat. Nikdo se nenacházel uvnitř. Letmo se porozhlédla po vnitřku. Povalovaly se tam zbytky slámy, pár prken a pavučin. Nehodlala vejít. Obešla dřevěnou stavbu a opřela se k ní zády. Dívala se vzhůru na vysoké stromy a nezajímala se o nic. Vnímala jenom poklidný šum stromů, volně pohybující se trávu na zemi a nad hlavou ptačí zpěv. Na chvíli zavřela oči. Nemyslela na nic jiného než na svět bez lidí. Idylka však netrvala dlouho. Blížily se lidské kroky. Zaslechla ženský i mužský smích. Neznámí společně vešli do opuštěné chalupy.

Nevyhnula se zaslechnutí jejich rozhovoru.

„Stázko, vyhrň sukni a ukaž svůj krásně vlhký klín. Žádná žena se nedokáže rychleji a svůdněji uvolnit.“

„Hořím nedočkavostí. Doprovodím vás na shromaždiště rozkoše,“ zachichotala se dívka.

„Co ty tam postáváš opodál? Přistup blíž a přijmi ji s lehkostí. Nebo nestojíš o získání trůnu vzdechů a uspokojení?“ ozval se jeden z mužů.

„Nešel jsem s vámi kvůli té děvce. Jen se pokochám pohledem. Mám před očima jiný ženský květ.“

„Mladík se nezdá. Jaký květ?“

„Miladu z Licharnice.“

„Ohó, železem pobitá smyslnost. Dříve ti odkvete, než se dočkáš alespoň pootevření poupátka.“

Milada neohluchla. Zatajila dech a poté sebou trhla. Otočila se a podívala se škvírou mezi dřevem na hovořící společnost. Ach ano, nemohla si myslet nic jiného. Stál tam Jetřich a další dva muži. Jménem ty dva neznala, ale všimla si jich mezi prvními na lukostřelbách.

Přítomná dívka právě na jednoho z nich ukázala prstem a pokládala se před ním na zem. Prudce roztáhla nohy, vrazila natažený prst do svého lůna a mezi rty jí unikl toužebný výkřik. Muž kvapně spustil kalhoty až ke kolenům. Milada musela na chvíli odvrátit zrak od jeho ztopořeného údu. Když se rozhodla opět přihlížet, muž se již pohyboval zabořený hluboko v ženském těle a hekal rozkoší.

„Oba si ji musíte vyzkoušet. Oba... Je tak vlhká, jako by se promazala medvědím sádlem. Stačí chvíle a zešílíte.“

Šlo o krátký čas, přesto jí vzdechy vadily. Nehodlala se však prozradit sebemenším pohybem. Stála proto bez pohnutí a dívala se na mužovo vyvrcholení. Brzy scénka milostných chutí pokračovala. Dívka se posadila. Druhý z neznámých jí nabídl odhalený úd přímo do úst. Milada se otřásla hnusem.

„Jetřichu, ona tě taky zvládne, nenech se přemlouvat. Kolik jsi měl žen? Obávám se, že nepůjde o moc vysoké číslo. Možná i nula šlehá plameny, aby tě varovala a žadonila o změnu.“

Muži se mu smáli. Jetřich nezvládal jejich posměch. Mlčel. Nenapadlo ho žádné dobré slovní spojení na svou obhajobu.

„Na Miladu musíš být připraven. Urozené panenky se většinou cukají.“

„Ona bude mou tak i tak, podlehne mi velice snadno.“

„Jo, žena musí poslouchat. Určitě na ni máš?“

„Já? Pche...“

„Vyzkoušej a uvidíš. Stázka je spolehlivá. Odhalí v tobě nepoznané schopnosti. Využiješ je, spolehni se.“

„Na Miladu nemusím nic zkoušet. Je snadnou kořistí. Kdykoliv si umanu, získám ji.“

Zatvářila se překvapeně. Vzedmula se v ní vlna opovržení. Co si myslel? Padne mu dobrovolně do náruče? Ani náhodou. Nestojí o žádné podobné muže. Mýlí se. Ženu netrumfne tak snadno. Vůbec nikdy se neřadila mezi lehké případy. Možná patřila v dalekých končinách k vzácnostem, ale nehodlala na sobě nic měnit.

Nebude se přece chovat stejně! Vidí před sebou slabost ženy. Oddanou poddanou, urputně hnětoucí pravou rukou úd muži a zároveň ho sající svými ústy. Ani její levačka nezahálela. Jetřichovi sáhla mezi nohy. Vypadal překvapeně, ale neodporoval. I přes látku mu její pravidelné pohyby jistě přivodily příjemné pocity. Nic neříkal. Díval se vyvalenýma očima na neutuchající rytmus dlaně a chvilkami pošilhával po muži vedle. Ten tiskl ženinu hlavu na svůj kolík a udával stále rychlejší tempo. K dívce znovu přistoupil její první milenec a vzal si ji zezadu. Prudce do ní narážel a zvuky upozorňovaly okolí na spojení horkosti těl.

Miladino neklidné pozorování skončilo. Už dál nemohla sledovat nechutné orgie. Odkráčela odtud. Bylo jí jedno, jestli ji uvidí a uslyší. V případě potřeby by se bránila. Neposlouží zhýralcům pro potěchu těla. Raději by je zabila...

*

Nepřítomnost krále pokračovala až do večerních hodin. Lukostřelci své soutěžní klání dávno odbyli, když konečně dorazil i se svým doprovodem Karel IV. Ochotně se ujal vyhlášení výsledků a setkání s nejlepším lukostřelcem. Sám se odmítl zúčastnit pro velkou únavu.

„Bude mi potěšením skolit zítra pořádného medvěda. Dnes mne omluvte, veselí a hodování se vzdávám. Mám za sebou těžký den.“

Odebral se do své ložnice, kam si nechal přinést i nápoje a jídlo. Milada prožívala zklamání, že mu nepředstavila svůj dar. Výborný pes by oživil panovníka. Nakonec se rozhodla předat darovací listinu po lovu medvěda, kam se rozhodla jít. I když bude nucena se držet v pozadí.

Královským prohlášením se samozřejmě nezpochybnilo, jak obrovský zájem má panovník o medvědí trofej. Přítomní lovčí se neodvážili přebrat úlovek. Milada se cítila právem odstrčena, ale i tak se účastnila štvanice se psy na medvěda. Podle včerejšího rozhodnutí se zařadila za muže, aby si nikdo nedovolil protestovat. Vlastnila nejlepší psy, ti však zůstali na hradě. Žádná smečka se neudržela při střetu s medvědem, ovšem dosud nikdo nenarazil na stopu. Ploužili se již dlouhou dobu po lesích, kam se vydali za rozbřesku.

„Neměla jsem se nikam vláčet,“ zabručela si pro sebe Milada a sotva ji přepadla mrzutost, zase se rozplynula – psi nalezli stopu a začínala pořádná štvanice. Pustili se do rychlého běhu a rozzuřeně vyběhli ven z lesa. Zastavili se na poli. Obklíčili medvěda, stojícího u koňské mršiny. Boj začal. Poraněný medvěd se stal při lovu velmi nebezpečný, proto se s jeho životem vypořádali velmi rychle, Král se radoval. Medvěd mu během chvíle ležel u nohou bez života. Honitba skončila.

Muži odjížděli zpět k loveckému hradu.

Milada vyčkávala, nikam nespěchala. Se zamračeným výrazem pozorovala místo nedávného boje a litovala, že vyčiněnou medvědí kožešinu nepoužije na předložku ke svému loži nebo ke krbu.

Podívala se na pravou stranu a zahlédla siluetu vzdalujícího se muže. Jetřich! Nevracel se s ostatními, odjížděl úplně jiným směrem přes pole. Z dálky jí připadalo, jak něco na zemi zkoumá. Jeho rozhodnutí jí pochopitelně vrtalo hlavou a rozjela se jeho směrem. Dávala si pozor, aby udržovala co nejdelší vzdálenost. Poté vždy pobídla koně.

Na poli neshledala nic podezřelého. Žádné stopy ho určitě nenalákaly ke sledování a k následnému lovu.

Prozkoumá stejné místo! Jetřich neoplýval přílišnou odvahou, muselo jít o nekalou věc, nebo možná i o lov nad jeho síly. Jel na jistotu. Musel mít někde v revíru cíl, kam jel. Teprve, když zajížděla do lesa, si všimla v bahně stop – šlo o medvěda. Jistě se jednalo o jiný kus než před chvílí ulovený. Na zemi vysychaly malé a větší otisky – medvíďat a matky.

„On se zbláznil! Chce zabít medvědici, nebo se zmocnit mláďat? Stačí jedno máchnutí, aby bylo po něm!“

Table of Contents

Kapitola první – jaro 1357

Kapitola druhá – květen 1357