EVA BRABCOVÁ

PAPOUŠEK NA SMETANĚ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Eva Brabcová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 44. a 31. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Barbora Pošová Dubová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-64-9 (epub)

ISBN 978-80-88272-65-6 (mobi)

Kapitola 1

Na začátku jsme byli tři: tatínek, maminka a já.

Tatínek byl inženýr ekonomie a nesmírně chytrý člověk. Jeho zájmy byly velice všestranné a nevím o ničem, co by ho nezajímalo, a na co by neznal odpověď. Dětem mnoha našich známých a dětem jejich známých pomáhal s maturitními předměty na školách ekonomických, zemědělských, pedagogických, zdravotnických a dále s nimi absolvoval přípravy na státnice na nejrůznějších vysokých školách. Uměl několik cizích jazyků a jeho záliba v historii by se dala nazvat posedlostí. Byl vzdělaný, byl chytrý, co však nebyl, a to vůbec - praktický. Při maminčině jednodenní nepřítomnosti dokázal odejít do zaměstnání, kde zastával velmi odpovědné místo, v jedné ponožce šedé, druhé zelené, letní prázdninové košili typu“ skaut na výletě“ a saku od svého nejlepšího obleku. To vše doplnil kravatou hýřící křiklavými barvami, dárku to ode mne, dítka majícího rádo vše veselé a barevné. Když ho maminka večer při návratu spatřila, pokoušely se o ni mdloby. Kompletek to musel být věru skvostný, neboť na celou událost včetně podrobností si pamatuji dodnes. Veškeré práce proto spočívaly na mamince, protože i pouhé zatlučení hřebíku skončilo tak, že hřebík byl celý, stále krásně rovný a lesklý, zatímco tatínkovy prsty byly červené, fialové a modré a bolestí zkroucené.

Maminka byla stvoření jemné a krásné. Původem byla z bohaté rodiny, což jí však po téměř celý život nebylo k ničemu. Starala se o nepraktického tatínka jako o malé dítě a starala se o mě.

Já jsem se narodila jako plešaté, tlusté a vymodlené miminko po dvanácti letech manželství. Byla jsem maminkou rozmazlována a hýčkána, a když jsem začala rozum brát, vzal mou přítomnost na vědomí i tatínek, jinak stále ležící v knihách, a rozhodl, že vše, co zajímá jeho, bude zajímat i mne. Skutečnost, že obzvláště v citlivých letech pubertálních mne namísto básní Ovidiových zajímaly spíše básně spolužáka Petráska, vztahující se k mé osobě, nesl tatínek těžce. Hůře ovšem nesl on i maminka mé rozhodnutí, že z jimi předložených variant mého budoucího povolání jsem si nevybrala ani jednu a zvolila jsem to, co bylo mému srdci nejbližší, tedy zvířátka. Na zemědělskou školu jsem se chtěla dostat tak hrozně moc, že nevěříc svým vlastním schopnostem u přijímacích zkoušek, zadané příklady z matematiky jsem opsala od vedle mne sedící dívky. Ta však měla zřejmě IQ tykve, protože z celkového počtu přihlášených nebyla přijata asi třetina a z té třetiny pouze dva přihlášení zkoušku neudělali. Tykev a já. Takže jsem byla nucena absolvovat ještě jedny přijímací zkoušky, které jsem naopak navzdory své nasupenosti udělala s vyznamenáním a byla tak přijata ke studiu na jednu z tatínkových favoritek, ekonomickou školu. Tam jsem zjistila, že:

1) psací stroj je na světě proto, abych nemohla nosit krásné dlouhé nehty

2) označení MD a D neznamená Mám dostat a Dostanu, ale Má dáti a Dal

3) znalost složení kravského žaludku, kosti koňské nohy ani optimálního složení potravy pro vepře mi na této škole nebude k ničemu.

Navzdory tomu všemu jsem školu vcelku zdárně ukončila a zapojila se do pracovního procesu. Začas jsem se vdala, odstěhovala se od rodičů, získala přítelkyni Janu, povila dceru Kamilu, ztratila přítelkyni Janu a s ní i manžela, získala přítelkyni Evu.

Moje dobrotivá maminka se mezitím starala o mého stále stejně nepraktického tatínka. Potom oba dva odešli do důchodu, a po své zemřelé mamince žijící v zahraničí moje maminka získala ne zrovna malé dědictví. Dalo by se říci velké. Nějaký čas trvalo vyřízení formalit. Když se konečně vše vyřídilo, místo radosti nás čekala rána: maminka nečekaně zemřela. Byli jsme zase tři, stejně jako na začátku. Tentokrát tatínek, Kamila a já.

Probudilo mne zvonění. Než jsem si uvědomila, že to není ani a) sen, b) zvonění v uších, c) zvonění u dveří, d) poslední zvonění, ale že je to telefon, uplynula dost dlouhá doba. Chvíli potom co mi došlo, že je to telefon, došlo mi i to, že je noc. Pohled na budík mě v tom utvrdil. Škodolibě zastřihal ručičkami a ty se opětovně usadily na pozici zobrazující dvě hodiny ráno. V tom okamžiku jsem se rozhodla, že si koupím digitální. Zvedla jsem sluchátko.

„Potřebuju pomoc,“ zalkal hlas v telefonu, potom to zarachotilo a ztichlo. Hrozně jsem se vyděsila. Byl to tatínek

Vynálezce nepořádku, dceru Kamilu jsem nebudila. Ve svých třinácti spala jako dřevorubec. Chvatně jsem na sebe naházela, co mi přišlo pod ruku, seběhla dolů a kupodivu bez problémů nastartovala Paďoucha, a to i přes fakt, že byla zima třeskutá a mrzlo, jen praštělo. Paďouch je moje auto. Provádí mi všemožné naschvály, nechává mne za nejnemožnějších situací v úzkých a z krajnice se chechtá, s kým mne zase seznámil. Mužů ochotných dámě v nouzi a v minisukni pomoci je vcelku dost. I takových, kteří vědí jen to, kudy se do vozu lije benzín a kde je volant. Mnozí se nad otevřenou kapotou roztomile podivují a při pohledu na rozdělovač jsou schopni mne napadnout, proč jsem do auta vmontovala kus mixéru. I tak však mám Paďoucha ráda. On je totiž moje PRVNÍ auto. U mne má zajištěnu sladkou budoucnost a asi to ví. Už ví, co ode mne může očekávat. Když se opětovně rozhodne stávkovat, neboť ho bolí kolečka nebo prostě jen nemá náladu, je mu jasné, že budu nejdříve škemrat, potom nadávat, pak teprve postraším odborníkem. A když už se rozhodnu pro návštěvu servisu a barvitě vylíčím, jaké útrapy ho tam čekají, bude Paďouch předstírat smrt tak dokonale, že budu nucena objednat odtahovou službu a ta když přijede a cvičně otočí klíčkem, motor vzorně a klidně běží. A on má zase načas klid.

Takže Paďouch naskočil a bez odmlouvání se rozjel. Během dvaceti minut jsem dorazila k tatínkovu domu. Odemkla jsem si svým klíčem, a jako by noční jogging byl mou nejmilejší zálibou, schody jsem ani nevím jak, lehce zdolala a vběhla dovnitř. Tatínek s výrazem opraváře kolejí, čerstvě přejetého tramvají, seděl v obýváku na houpacím křesle a dramaticky vzdychal. Rodička v závěrečné fázi porodu by proti němu působila jako povzdychnuvší si jemná stará dáma

„Měl jsem hlad,“ pronesl víc než namáhavě.

Nejdříve mne napadl žlučník. Nabídla jsem Febichol.

„Žlučník ne, ne, to ta miska. Kruci, to to bolí, udělej s tím něco,“ slzel a napřáhl přede mne ruce zabalené v utěrkách, kterým jsem před tím nevěnovala pozornost.

Sundala jsem utěrky a pohlédla na ruce, které vynikaly barvou pivoněk a dělaly se na nich pěkné puchýře. Nejdříve jsem ho ošetřila a až potom zjišťovala příčinu. Když jsem zjistila, jak si tatínek způsobil tak nehezké popáleniny, málem jsem omdlela. Teprve v tu chvíli mi došel význam toho, čemu maminka říkala „to je na salát“ a co mi vysvětlila tak, že jsou chvíle, kdy ji tatínek vytočí takovým způsobem, že by mu s chutí udělala salát z jedné proslulé pokojové kytičky, rostlinky to jedovaté a v dobře promyšleném dávkování způsobující smrt jedincům neduživým stejně jako nezdolně odolným.

Den před tím jsem zanechala v oválné mističce z umělé hmoty tatínkovi půl šišky sekané, aby si ji ohřál. V noci dostal hlad a rozhodl se, že si ji tedy ohřeje. I s mističkou ji strčil do trouby a troubu nastavil na nejvyšší možný výkon. Po hodné chvíli, kterou zužitkoval k vyluštění několika hieroglyfům, šel si sekanou vyndat. Otevřel troubu a oběma rukama uchopil mističku, pěkně silně, aby mu nevypadla.

„To tě nenapadlo, že umělou hmotu nemůžeš strkat do trouby?“

„Kdo může takové pitomosti vědět, to už staří Římané ...“

„A co kouř, necítil jsi kouř, když už jsi ty šedivé mraky neviděl?“

„Kouř přece patří k pečení. Vezmi si, že v pravěku...“

Chvíli jsem byla v pokušení věřit, že dosud spím a vše se mi jen zdá. To přece není možné, říkala jsem a v duchu se pustila do rozpravy s maminkou.

„K doktorovi ne, tam jenom po smrti na pitvu," bránil se, když jsem oznámila, že návštěva lékaře je nevyhnutelná.

Přes veškeré protesty jsem posléze naložila tatínka do Paďoucha a odvezla ho na stanici služby první pomoci, kde z něho vyrobili roztomile nemotorné stvoření, s ohromnýma, bílýma packama.

Nedbajíc námitek zakaboněného tatínka, odvezla jsem ho nad ránem do svého bytu a doufala jsem se, že dvě hodinky spánku mne osvěží na maratón následujícího dne.

První zima s tatínkem bez maminky byla prověrkou mé trpělivosti. Bylo to období, kdy se učil alespoň částečné samostatnosti, a já byla v roli učitele. Na období Kamilina ranného dětství, kdy jsem utahaná jako kůň padala večer do postele po horách nádobí, prádla a nekonečných dětských otázek, jsem nyní vzpomínala jako na sladké nicnedělání a dobu odpočinku nervové soustavy.

„V Postřižinách strýček doporučoval koupit si medvídka mývala. Vsadím boty, že nějaké huňaté stvoření by ubralo stres a přidalo radosti v tvém životě. Nemluvím však o mužském s chlupatou hrudí,“ chechtala se do telefonu Eva.

Statečně se mnou prožívala vše, co se odehrávalo v mojí rodině a byla mým rádcem a dědem Vševědem.

„Víš dobře, že jsem praštěná a vrhám se po všech zvířatech, co na ulici uvidím, šneky a nahaté slepýše nevyjímaje. Ještě mě provokuj, ať si na sebe upletu bič. Takhle mám na krku jednoho samostatně života neschopného jedince rodu mužského a dítě usilující mi devadesáti procenty svých činů o život. Když k tomu připočtu šéfa, který si ve své firmě nepřeje pracovnici naladěnou jinak než radostně, nejlépe s popěvkem na rtech, a to i v případě, že jí vyhoří byt či autobus zajede babičku, neumím si přestavit že bych ještě několikrát denně běhala, například s pejskem za jeho potřebami, aniž bych následně neskončila v blázinci."

„No, já jsem sice říkala, že stvoření chlupaté, ale ne mužského s chlupatou hrudí. Na druhou stranu je zase pravda, že toho bys venčit nemusela,“ smějící se Eva narážela na nepřítomnost partnera v mém životě.

„Hele nech toho. Já začínám být asi deformována péčí o tatínka, ale už mám dojem, že pravděpodobnost výskytu mužského schopného se o sebe postarat alespoň v základních věcech je asi taková, jako výskyt miliónové bankovky v mé peněžence."

„Chudák Kamila,“ podotkla Eva. „jestli bude tatínkem poznamenaná jako ty, tak to ji snad rovnou nech zavřít do věže.“

Druhý den jsme se sešly u mě v bytě. Kamila nebyla ještě doma, neboť touto dobou měla hodinu karate. Čistě dívčí sport.

„Už ví, čím chce být?“ upíjela své šampáňo Eva, „naposledy tě vytočila tím kominíkem. Nebo to byla tesařka?“

„Nezapomeň, že co tě nezničí, to tě posílí,“ snažila jsem se nespadnout do sebelitování.

Kombinace tatínkovy neschopnosti a Kamiliny puberty sice při povyprávění zaútočila na bránice posluchačů, ale já jaksi nebyla vyrobena z nezničitelného materiálu.

„Do šampáňa patří jahody, co ty na to?" otáčela skleničkou v ruce a tvářila se tak, že pokud je nemám doma, spáchala jsem těžký zločin a ten mohu odčinit jen tím, poběžím-li ihned je sehnat, v krajním případě třeba do lesa za dvanácti měsíčky.

„To je docela dobře možné, ovšem jahody nemám. Mám ale ředkvičky, ty jsou taky červené."

Do toho zazvonil zvonek. Otevřela jsem. Za dveřmi se jako měsíček usmíval tatínek. Nejprve v předsíni odložil jednu polobotku semišovou a jednu z černé lesklé kůže, poté se posadil v obýváku, ležérně přehodil nohu v teplé ponožce přes druhou nohu bosou a odzbrojujícně se na nás usmál.

„Už jsem to vymyslel. Je načase začít žít. Vilmo, budeme cestovat! To bude mít Kamila radost!“

„Cestovat? Jak - cestovat?“

„No, máš minimálně čtyři týdny dovolené, ne? Tak si to pěkně rozložíme a trochu se podíváme po světě. Zasloužíš si to,“ spokojeně si promnul ruce. Potom sáhl do své aktovky a vytáhl asi dvě kila prospektů cestovních kanceláří a penál na tužky s potiskem kačera Donalda. Eva zírala v němém úžasu.

Vzápětí v zámku zarachotily klíče. Kamila. Verzí zvoleného oblečku silně připomínala potápěče a na svých pěkných vlasech barvy lískových oříšků měla tři modré pruhy. Začaly se mi dělat rudé kruhy před očima a sval na pravé ruce se stával dost dobře viditelným.

„Mami, neboj, to je smývatelné, to bude za chvíli dole. Ale je to super, co?“

Teprve v té chvíli tatínek zaujatý svými katalogy vzal Kamilino vzezření na vědomí.

„Je mladá, musíš jí nechat svobodu projevu. U nás v baráku má mladej Novák úplně zelený vlasy. No co bys tomu řekla? To musí být kumšt to udělat,“ znovu se tatínek zahleděl do prospektů.

Lapala jsem po dechu a Eva se smíchu bránila tak urputně, až se jí prsa zvětšila o dvě čísla.

„No vidíš, dědeček tomu rozumí,“ objala ho Kamila.

Potom se obrátila na Evu a s výrazem zkušeného znalce vín jí domlouvala: „Evo, vypij si to, nebo ti to zteplá."

„Spíš se bojím, abys mi to nevypila."

„Pfff,“ na to Kamila.

„Kamilko, budeme cestovat. Můžeme vidět tolik krásných míst. Chceš vidět Egypt? Řecko? Nebo Izrael? Kam bys chtěla jet?“

Dcera se zachmuřila: „Já chci jet o prázdninách k Magdě na chalupu do Kamenice. Postavíme si na zahradě stan!“

Eva mlčky seděla, popíjela a evidentně se dobře bavila. Dědeček rozvinul monolog o místech, kudy kráčela historie a my jsme pro něho přestaly existovat. Než probral Egypt, smyla si Kamila příšernou modrou barvu z vlasů a my s Evou jsme dopily šampaňské.

V podvečerních hodinách, kdy tatínek stále ještě listoval pestrobarevnými katalogy, se s námi Eva s úsměvem plným pochopení rozloučila.

„Držím palce a zachovej paniku,“ chechtala se potichu u dveří. „Kdyby se dědeček dočista zbláznil a hodlal s tebou zrealizovat dva roky prázdnin, můžeš se mnou počítat,“ dodala, než zmizela ve výtahu.

Vrátila jsem se k tatínkovi a potichu ho sledovala, jak s pohledem plným zaujetí prohlíží na obrázcích místa, o kterých ví snad vše, co se vědět dá, ale která nikdy ve skutečnosti neviděl. V tu chvíli mi došlo, že pokud opravdu bude chtít své cesty do světa snů uskutečnit, jsem povinna mu v tom nejen pomoci, ale přímo s radostí. Uviděla jsem jako ve filmu v rychlém sledu za sebou nejhezčí okamžiky, které jsem s ním a s maminkou prožila. Nikdy ani jeden nelitoval času, který mi věnovali. A že mnoho volna pro svá náročná povolání neměli, mi bylo naprosto jasné. Nic pro ně ale nebylo přednější než já.

Třeskuté mrazy povolily, sníh zmizel a příroda se pozvolna začala probouzet. Bylo mi hned líp. A to ještě ke všemu byl pátek! Dorazila jsem domů výjimečně už ve dvě hodiny, svlékla elegantní, ale únavný kostým, rychle se odlíčila, vyrobila na hlavě drdol silně připomínající čarodějnický rozcuch a proměnila se v čistokrevnou domovnici, jak jsem tuto svou podobu potřebnou k regeneraci vyčerpaného organismu nazývala. Vypnula jsem myšlení a po šálku silného čaje se pustila do velkého úklidu našeho „broskvového bytečku“. Tento název dostal od Evy. Vzhledem k tomu, že miluji oranžovou barvu, v celém bytě leží koberce v jejím nejsvětlejším možném odstínu. Eva ho tak pojmenovala broskvovým.

„Ještěže měl ten tvůj nebožtík tolik slušnosti a nenechal tě v bídném 1+0 s WC na pavlači, nezaopatřenou a se zničeným sebevědomím,“ ráda říkávala.

Pravdou je, že vzhledem ke svému svědomí a postavení u zahraniční firmy mě můj bývalý manžel nezanechal na holičkách, jak se často děje, ale velkoryse mi ponechal novou zařízenou půdní vestavbu s terasou a pár korunek. Na Kamilu přispívá pravidelně a kromě nepředstíraného zájmu o ni jí koupí, co jí na očích uvidí. Leckdy to, pravda, jsou dary danajské, jako například boty s kolečkovými bruslemi, jejichž známá značka na patě nezabránila Kamilině krkolomnému pádu s následnou zlomeninou nohy, nebo Kamilou vysněný skateboard, který znamenal přeražený nos. Když jsem měla všechny koberce vyluxované a vytřené půl kuchyně, ozval se zvonek. Drnčel neodbytně v jednom kuse. Otevřela jsem. Za dveřmi stála sousedka z vedlejšího bytu Kateřina.

„Rodí mi Beruška, jsou problémy a manžel je s autem v háji. Pomůžeš mi?“

Nohy se jí viditelně klepaly. Beruška, malá jorkšírská fenka, byla její mazlíček. Vždycky, když jsem jí viděla, musela jsem se moc přesvědčovat, že by u mě pejsek při mém povolání byl chudák, protože s ním má být člověk pokud možno v jednom kuse, jinak se, dle mého názoru, dočista ustýská. Pejsek i člověk. Okamžitě jsem všeho nechala, vzala klíčky od Paďoucha a modlila se, aby neměl zrovna špatnou náladu. Sousedka s košíkem byla u auta skoro dřív než já. Paďouch má rád zvířátka jako já a tak naskočil okamžitě. Zaregistrovala jsem smutný kalný pohled pejska a jela jsem nejrychleji, jak to jen bylo možné. Veterinární klinika byla v přízemí rodinného domu. V čekárně mě překvapila poměrně velká fronta štěkajících, mňoukajících, pištících a pískajících pacientů. Nebylo však možné čekat, a tak jsem zaklepala. Vykoukl muž v bílém plášti a agresivní vlčák u dveří ztichl a dal se na úprk. Krátkým pohledem pan doktor zhodnotil situaci, oznámil všem v čekárně, že budou muset počkat. Košík s fenkou vyzdvihl na stůl uprostřed ordinace. Fenka byla apatická, majitelka jeden vykulený a ubrečený nerv. Pan doktor se vyptal na podrobnosti a vyšetřil ji.

„Normálně to nepůjde, v cestách je velké štěně a trvá to už moc dlouho. Bříško trošičku rozpáráme. Nemám tu asistenci, pomůžete mi?“

Mezitím už vpíchl Berušce anestetikum a hladil ji za ušima. Kateřina vypadala, že bude potřebovat první pomoc dřív, než se začne cokoliv dít. Slovo ze sebe nemohla vypravit. Pan doktor jí nabídl židli, právě včas, a podsunul jí své právě čerstvě udělané kafe.

„A co vy?“ podíval se mi do očí.

Kývla jsem. Netušila jsem sice, co to obnáší, ale šlo o život. O chvíli později Beruška spala. Byla položena na vydesinfikovaný stůl na záda a nožičky měla uvázané tak, aby pan doktor dobře mohl k plnému, oholenému bříšku. Nejprve otevřel bříško a sáhl do něho. Raději jsem se chvíli nedívala na pejska, ale na pana doktora. Chvíli cosi se zaujetím kutil a potom mi podal malou, černou, kroutící a kníkající se myšku.

„Vezměte tohle,“ ukázal na hromádku čtverců buničité vaty „a musíte ho pořádně třít.“

Jemně jsem právě narozené štěňátko otírala, abych mu neublížila. Velikostí se opravdu nelišilo od myšky, a co do kluzkosti si nezadalo se slimákem.

„To je pomalu, musíte pořádně, takhle!“

Vzal druhé štěně a začal s ním provádět nevídané věci. Zadní nožičky mu tlačil k hlavičce, takže ze štěněte byla kulička, třel ho a mačkal tak, až to vypadalo, že mu to nevinné štěně provedlo něco strašného a tohle je teď msta.

„Vždyť ho rozmačkáte!“

„Žádný strach. Tahle děťátka jsou gumová - stejně jako ožralové,“ usmál se.

Málem jsem se ho zeptala, jestli to má vyzkoušené na vlastní kůži, tak jsem z narozených myšiček byla najednou rozverná. To malé černé nic se v mé dlani sotva hýbalo. Druhé, ošetřené doktorem, sebou mrskalo.

„Tak, a teď si trochu zavyšíváme,“ broukal si spokojeně pan doktor, když na stole okolo Berušky neleželo už nic, co tam nepatřilo, a já jsem dostatečně hrubým způsobem na přeskáčku mordovala obě narozená štěňátka. Majitelka Berušky seděla stále neschopna pohybu a barva jejího obličeje se nelišila od barvy bílých kachlíčků v místnosti. Když byla Beruška náležitě zaštupována a opečována, vložil ji pan doktor do košíku a k bříšku přiložil štěňátka.

„Teď je důležité, aby cucala. Potom to bude dobré. U mámy dávejte pozor, aby jí nezapadl jazyk. Až se probere, bude brzy jako čiperka. Za tři dny přijďte na ocásky,“ usmál se.

I přes dramatičnost celé události mě jeho přítomnost uklidňovala. Vyzařovala z něho klid a pohoda. Vyrovnala jsem účet a naložila košík s Beruškou a štěňátky plus sousedku do Paďoucha.

Před naším domem jsem zaparkovala a košík vynesla do výtahu. Sousedka měla stále ještě papírovou barvu a vůbec vypadala tak, že ten porod císařským řezem absolvovala ona. A tak aby matka s novorozenci neutrpěla újmu díky indispozici majitelky, strávila jsem zbytek dne nad košíkem. Když jsem se tak dívala na ta malá směšná stvořeníčka, pojala jsem podezření, že se Beruška spustila s tím velkým myšákem z kanálu. Podoba s matkou veškerá žádná, barva převážně černá, myší ouška, myší ocásky.....Ne, to nejsou jorkšíři, ale Mickey mousové. Nevěděla jsem, zda mám tuto závažnou, právě zjištěnou skutečnost sdělit Kateřině, ale nějak jsem si netroufala, aby nezkolabovala úplně.

Pozdě večer se do bytu vloudila Kamila. Projevila upřímnou radost nad krásou Beruščiných potomků a ujišťovala mě, že obě ty malé myšičky, z nichž každá má cenu nové barevné televize, jsou určitě jorkšíři. Horší bylo poznání, jak malá chvíle stačila k tomu, abychom se Kamila i já beznadějně do těch myšátek zamilovaly. Obzvláště menší štěňátko vypadalo, že je naše. Když toto poznání dala Kamila najevo Kateřině, ta zajásala a vzala to za hotovou věc.

Následujícího dne před obědem se objevil tatínek. Ve chvíli, kdy odkládal svůj širák, vyběhla mu naproti Kamila.

„Dědo, máme pejska!“ volala radostně a křepčila okolo něho.

Toto její prohlášení mě samotnou překvapilo, neboť ač jsem jisté tušení o dalším osudu maličké jorkšírky měla, byla to dosud jen jakási moje fantazie bez konkrétní podoby. Tím spíše, že „šetřící prasátko“ bylo určeno pro případné katastrofické události typu stávka Paďoucha, oslepnutí televize či smrt pračky. Tatínek se rozzářil a hbitě se začal rozhlížet po bytě.

„Tak kde ho máte? Ťu ťu ťu - kde jsi?“ padl na kolena - při jeho váze se o pokleknutí hovořit nedalo- a prohlížel si skryté kouty.

„On tady není, on je u sousedky,“ vykoktala Kamila překvapená jeho reakcí.

Je pravda, že tatínek měl ke zvířátkům, a to všem bez výjimky, vztah velice kladný.

„Cože? Vy máte pejska, úplně nového a hned ho necháte u sousedky?“ rozlítil se a v tu chvíli narostl do výšky i do šířky.

„Ne, ne, počkej, všechno je jinak,“ uklidňovala jsem ho a co nejrychleji mu vysvětlovala, jak se věci ve skutečnosti mají.

„No a tak jsme se zamilovaly do té černé myšičky, jenže je to prostě nesmysl, my psa mít nemůžeme!“ přesvědčovala jsem ho a především sama sebe.

V tu chvíli spustila Kamila nářek. Její kvílení prokládané výroky o sobecké matce, chudákovi dítěti a kamarádech, jež všichni bez výjimky mají doma psa, nejlépe hned dva až tři najednou, nabíral na intenzitě.

„To jsi opravdu taková macecha, Vilmo?“ zahromoval tatínek.

„A u Vojáčků mají sklípkana, bílé myši a hada!“ ječela dál Kamila.

„No vidíš, mají tam sklípkana, myši a hady. Vilmo, zamysli se nad sebou!“ varovně zvedl ukazováček tatínek.

Pokud by si Kamila vymyslela, že chce mít v pokojíčku nosorožce, ve vaně velrybu a šimpanz houpající se v obýváku na lustru by jí také nebyl proti mysli, podpory z tatínkovy strany by se též zcela jistě dočkala. Navenek jsem stále ještě vzdorovala, ale někde uvnitř mi už bylo jasné, že to prostě nemůže dopadnout jinak, než že se naše rodinka rozroste o chlupatého člena. Kamila zmizela s ublíženým výrazem ve svém pokoji.

„To jí přece nemůžeš udělat, vidíš, jak se na něj těší,“ domlouval mi tatínek, „no a všechno to vyjde tak akorát. Než pejsek odroste, abyste si ho mohly vzít, budeme z dovolené zpátky, a když potom někam pojedeme, Kateřina ho určitě ohlídá,“ konstatoval tatínek.

„Jak víš, že budeme zpátky z dovolené? Z jaké dovolené?“

„Ale vždyť jsem ti přece říkal, že budeme cestovat,“ tatínek nevěřícně kroutil hlavou, jako kdyby právě absolvoval hodinový rozhovor o teorii relativity s chovancem ústavu pro osoby ducha mdlého. „Za tři týdny odlétáme - pro začátek jsem vybral Afriku.“

Po tomto sdělení jsem se jako chovanec výše zmíněného ústavu tvářila i si tak připadala.

„Afriku? Jakou Afriku, proboha?“

Tatínek můj údiv nepochopil a ihned čile doplnil: „Severní. Jenom severní. Zatím. Poletíme do Tuniska. Podíváme se do Kartága .... tam kráčely dějiny,“ zasněně hleděl skrze mě.

„Aha, dějiny,“ kývala jsem poslušně hlavou a nezmohla se na odpor. Tatínek přede mne rozložit mapu Afriky a se zaujetím se pustil do odborného výkladu. Bylo mi jasné, že jakýkoliv odpor je marný a že a) co nevidět se stanu majitelkou chlupatého kamaráda, b) cesta do vzdálené krajiny je neodvratitelná.

Druhý den odpoledne jsem se vypravila za Kateřinou.

„Pojď se honem podívat, jak jim chutná!“ běžela do kuchyně, sotva mi otevřela.

Poslušně jsem ji následovala. V kuchyni u topení měla Beruška pelíšek. Ležela na boku a u bříška měla přicucnutá dvě velká, černá, chlupatá klíšťata.

„Kateřino, problém,“ sedla jsem si a vzdychla.

Přisunula si ke mně židli a pozorně poslouchala. Vylíčila jsem jí v barvách tatínkovu návštěvu i jeho přesvědčení o tom, že „našeho“ pejska bude ona hlídat nejen bez reptání, ale přímo s nadšením. A to kdykoliv, kdy tatínka popadne cestovatelská touha a já a Kamila ho budeme doprovázet. A že je tatínek schopen procestovat i nos mezi očima, a domů si zaskočit mezi jednotlivými cestami, tak na to ať vezme jed. Kateřina se upřímně chechtala a ubezpečila mě, že psí holčičku ohlídá opravdu ráda. Hlavně když ví, že bude v dobrých rukou. Domluvily jsme se na zaplacení pejska a na předpokládaném termínu, kdy si ho vyzvedneme.

Uplynulo několik tatínkem avizovaných dní, během nichž jsem byla nucena kromě hory běžných organizačních záležitostí absolvovat také pohovor se svým šéfem ohledně mé nenadálé dovolené a další s Kamilinou třídní učitelkou o dceřiných mimořádných „prázdninách“. Dále jsem si musela vyřídit nový cestovní pas. Tato poslední záležitost byla pro mě tou nejméně snadnou, neboť na nový pas bylo zapotřebí obstarat si též novou fotografii a každé fotografování pro mne již od malička obnáší nepředstavitelná muka. Výsledek je pokaždé více než katastrofální, ba dokonce řekla bych, že rok od roku horší. Pro tentokrát jsem se rozhodla nechat se vyfotografovat přímo v úřadovně pasového oddělení. Spolu se mnou do místnosti vstoupily dvě starší ženy, které také potřebovaly vyhotovit patřičný obrázek. Fotograf byl mladý, pohledný a výřečný muž. Oznámil mi, že zrcadlo sloužící k úpravě osob před fotografováním dosud nemají, ale že vypadám báječně, že jsem kočka a lepší že to určitě už nemůže být. Varovala jsem ho, že klamu tělem a že veškerá krása, mládí a oduševnělost, o níž hovoří, vezmou za své po zmáčknutí spouště. Vím, o čem mluvím, neboť s tím mám letité zkušenosti. Příjemný muž mne nepřestával ujišťovat o své profesionalitě a zkušenými hmaty mne vytvaroval do pozice připomínající strnutí šíje. S lopatkami přitlačenými kamsi daleko dozadu za mě, bradou v nepřirozeném úhlu směřující k levému kolenu a vypoulenýma očima civícíma někam doprava nahoru, jsem útrpně hleděla na jeho zdvihnutý prst. Na jeho tváři se rozhostil nadmíru spokojený úsměv. CVAK.

„A je to! Teď už jen chviličku počkat. Vidíte, ani to nebolelo,“ veselil se.