MARIE JAKOUBKOVÁ

KORUNA PRO ŠTĚSTÍ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2022

© Marie Jakoubková, 2022

Vydalo v roce 2022 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 70. a 53. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Avery Finch

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-14-4 (epub)

ISBN 978-80-88483-15-1 (mobi)

TÝDEN DO VÁNOC

Nejkrásnější svátky v roce jsou téměř za dveřmi a v malém městečku Netolice se právě dokončují poslední přípravy. Kouzlo Vánoc je cítit ze všeho, nač se člověk jen podívá.

Košatý strom na náměstí, jenž svou velikostí a rozlehlostí zdobí prostředí nejen v tomto svátečním období, poblikává v nejrůznějších barvách a při pohledu na něj se až tají dech. Jednou se zahalí do červených odstínů, o chvilku později se zase zlatavě zatřpytí jako samotné Slunce.

Obrovská hvězda, jež se vyjímá na špičce, je k vidění na desítky metrů daleko. Stala se skutečnou chloubou celé dekorace. Místní zlatník Pažina jí hrdě a na své náklady pozlatil všechny špičky, čímž hvězdě dodal mnohonásobný lesk, záři a nebývalou hodnotu. Po celé dny i noci ji proto střeží strážníci místního policejního sboru. Střídají se ve službě a hlídají hvězdu jako ten nejvzácnější klenot města. Lidé z blízkého okolí ale i vzdálenějších míst se sjíždějí, aby ji mohli náležitě obdivovat, fotit si ji a zároveň nasávat všudypřítomnou vánoční atmosféru.

Zdálo by se, že duch Vánoc pohltil skutečně každého člověka široko daleko. Že všichni nedočkavě odpočítávají poslední dny do oficiálního propuknutí svátků. Všichni. Až na Annu Millerovou.

Ta se již třetím rokem nemůže do vánoční nálady vůbec dostat. Svátky v ní vyvolávají nepříjemné vzpomínky na nevydařený vztah, který před třemi roky právě na Vánoce, skončil. Snoubenec a skoro manžel Pavel jí na Štědrý večer oznámil, že se v jejich vztahu necítí dobře, a proto ji opouští.

Anna se uzavřela do sebe. Dala si závazek, že už žádného muže ve svém životě nechce. Tento slib jí však ani po třech letech moc neprospívá. Pořád je jí do breku, když zahlédne ve výlohách vánoční světýlka nebo když si doma prostře slavnostněji stůl.

Přistoupila rázně ke všemu, co jí Pavla jakkoli připomínalo. Z čeho cítila jeho sobeckost v podobě vánoční zrady. Své rozhodnutí završila tím, že od rozchodu neslaví svátky vůbec. Stromeček si nepořizovala již druhým rokem a v jejím bytě by sotva někdo našel ozdobu či jinou typicky vánoční dekoraci. S myšlenkami na Pavla každý takový kousek vyhodila do smetí. Ty, které si pořídili společně s náležitým důrazem osobně rozšlapala. Myslela si, že tak za vším udělá tlustou čáru a bude moct začít znovu. Znovu a úplně jinak.

Bohužel jí to moc nejde a ani její přátelé ji zatím nedokázali přimět zahodit určitou neutuchající hrdost a dát šanci novým zítřkům.

ANNA

S plnou taškou se zadýchaná posunovala krůček po krůčku do šestého patra. Odpočítávala schody a jednotlivá podlaží a v duchu si pozpěvovala píseň „Já na to mám!“. Výtah zase nejezdí, a to ho před týdnem opravovali. Postupovala pomalu ale jistě.

Na předposledním schodu pátého patra ji něco zaujalo. Krásně se to lesklo. Slunce, jenž do okna namířilo jeden ze svých paprsků, se na daném místě pěkně odráželo. Svižně popošla o pár schodů výš. Odložila tašku a shýbla se pro ten blýskající se kousek kovu.

„Koruna!“ poznamenala zklamaně. Proč ne alespoň dvacka nebo padesátka. Ač nespokojena, minci přesto sebrala a vložila si ji do kapsy. „Pro štěstí!“ dodala ironicky. Popadla tašku a pokračovala ve zdolávání posledního poschodí.

Sotva zabouchla dveře svého bytu, rozezvonil se jí v tašce telefon. Rychle se vyzula a s těžkou taškou v ruce došla do kuchyně. Postavila ji na židli. Snažila se mezi vším, co v ní měla, najít svůj mobil. Ten zvonil a zvonil a ji to dostávalo do čím dál silnější nervozity. Pod notným stresem vykládala nákup na stůl. Některé věci popadaly na zem. Mobil se postupně propadal až na samé dno tašky.

„Sakra! Měla jsem si ho dát do kabelky!“ křičela naštvaně. „No, ale to bych vlastně nějakou musela mít!“ dodala s úšklebkem.

Konečně jej nahmatala. V momentě, když chtěla hovor přijmout, telefon přestal zvonit. Vzteky s ním třískla o stůl.

„Krám jeden!“ zařvala. Podívala se přes záclonu ven. Za oknem zlehounka poletoval sníh. Dříve takový pohled neskonale zbožňovala a na padající vločky se dokázala dívat celé hodiny. Poslední tři roky ji však tato něžnost vždy sebelítostivě rozbrečí. Znovu si pak přehrává chvilky s Pavlem. Jak jim spolu bývávalo hezky. A jak ji zcela nečekaně podrazil, když ji nechal u štědrovečerního stolu sedět samotnou. Opustil ji.

„Sakra, vždyť už to jsou tři roky!“ napomenula se. Propleskla si tváře, aby se vzpamatovala. Znovu jí zazvonil mobil. Se slzami v očích pohlédla na displej. Byla to její kamarádka Lucie.

„Teď ne!“ zvolala a následující vteřiny se rozmýšlela, zda chce s Luckou vůbec mluvit. Čas ubíhal a mobil zvonil a zvonil.

Nakonec ji ale přece jen přesvědčil, a tak přejela prstem po displeji.

„Haló?!“

„Anno? Jsi tam? Co je s tebou? Nemůžu se ti vůbec dovolat!“ zahrnula ji Lucie otázkami. Anna si znechuceně oddychla. Výslech bylo to poslední, nač měla aktuálně náladu.

„Jo, jsem tady!“ odpověděla stroze. „Mobil mi spadnul na dno tašky!“ dodala a očekávala Lucčino uspokojivé „A tak!“

„Do tašky?“ zopakovala Lucie. „Bylas nakupovat?“

„Jo!“

„Něco na Vánoce?“ vyzvídala dál. Anna si pohrdavě odfrkla.

„Vánoce? Co to je?“ řekla arogantně. „Byla jsem normálně nakoupit. Jídlo, nějakou drogerii, prostě běžný potřeby!“ dodala. V duchu počítala do pěti, aby se udržela v klidu.

„Tebe to ještě nepustilo?“ začala do ní Lucie rýpat. „A já si tolik přála, aby se to v tobě letos konečně zlomilo!“

„Jak vidíš, nezlomilo!“ potvrdila jí Anna. „A asi už nikdy nezlomí!“ Hlasitě se vysmrkala.

„Ty brečíš?“

„Ale ne. Nebo vlastně jo. To proto, že sněží. Vždyť víš!“ odvětila a znovu si popotáhla.

„Ty, holka, musíš se jít někam bavit. Přijít na jiné myšlenky. A tak vůbec!“

„Já ale na nějakou zábavu nemám ani trochu náladu. Ne v tomhle období. Všechno na mě prostě padá!“ vysvětlovala Anna.

„Nezájem! Prostě půjdeš a bez keců!“ Anna ztichla. Odložila mobil na stůl a zapnula si hlasitý odposlech. Vytáhla z balíčku nový kapesník a otřela si do něj oči. Promnula si tváře a několikrát se zhluboka nadýchla a nato dlouze vydechovala.

„A kam?“ šeptla, když se drobet uklidnila.

„Půjdeš se mnou na večírek!“ odpověděla natěšeně Lucie.

„Tak na to zapomeň!“

Lucie se zasmála.

„Nebudu se s tebou dohadovat. Prostě pro tebe přijdu, něco na sebe hodíš, učešu tě a uvidíš, jak si na Pavla ani nevzpomeneš!“

„Jeho jméno vůbec nevyslovuj!“ napomenula ji Anna. „Prosím!“ řekla tiše a zase si popotáhla.

„Promiň, Anni. Nedošlo mi, že ti to takhle vadí. Prostě si na něj fakt ani nevzpomeneš!“

„Nevím! Musím si to nechat projít hlavou!“

„Tak ale chvátej. Ten večírek je už zítra!“ odvětila Lucie a šibalsky se usmála.

„Zítra? Tak to určitě nepůjdu!“ ihned namítala Anna.

„A proč ne, prosím tě?“

„Proč? No, protože nemám nic vhodnýho na sebe. Vlasy mám jako slámu a obličej celý opuchlý od toho, jak pořád brečím!“

„S tím si poradíme. Já ti pomůžu a budeš za hvězdu!“

„O to nestojím. Jestli s tebou půjdu, tak jen proto, aby ses nenaštvala. Rozhodně tam ale nemám v úmyslu kohokoliv oslňovat. Nikoho, rozumíš?!“ zdůrazňovala vztyčeným ukazováčkem.

„Jo, rozumím. Hele, zítra se domluvíme. Teď už musím běžet. Mám nějaké zařizování, víš!“

„Hm, tak dobře. Měj se!“

„Jo jo, ty taky. Ahoj!“ rozloučila se Lucie.

Anna položila telefon na stůl a odešla do koupelny. Pohlédla na sebe do zrcadla a rukou si prohrábla vlasy. Úplně se zarazila nad tím, jaké má roztřepené konečky. Poslední tři roky na sebe vůbec nedbala a kadeřnici navštívila naposled v době, když ještě byla s ním. Od rozchodu na všechno úplně kašlala.

„No, to je nádhera!“ pronesla a hlasitě si nad svým odrazem v zrcadle odfrkla.

6 DNÍ DO VÁNOC (přípravy na večírek)

Začalo se stmívat. Anna celý den vymýšlela, jak se večírku vyhnout. Jak své kamarádce Lucii namluvit, že to nebyl dobrý nápad. Zahleděná do vlastních myšlenek přeslechla i klepání na dveře.

„Anno, jsi tam?“ volala Lucie za dveřmi bytu a hlasitě na ně bouchala. Anna se zaposlouchala do dunících ran a intuitivně otočila hlavu za zvukem. Zvedla se ze židle a neochotně šla otevřít.

„Už jdu!“ křičela z druhé strany. Pootevřela nejdříve jen na malou škvírku. Sotva se jí tam vešla hlava.

„Jak to vypadáš?“ vykřikla Lucie a vrazila do dveří, aby si Annu prohlédla celou. „Za hodinu máme být na místě a ty jsi…“ zasupěla. Vehnaly se jí slzy do očí.

„Mně se nikam nechce! Zůstanu doma!“ poznamenala Anna a odebrala se zpět do nitra bytu. Že svou kamarádku dojala, přešla bez povšimnutí.

Posadila se v obývacím pokoji na gauč a zapnula si televizi.

„Neexistuje!“ volala na ni Lucie. Vstoupila dovnitř a v botách za ní běžela do obýváku. „Prostě jdeš a basta!“ dodala a chytila Annu za paži. Snažila se ji přimět vstát opět na nohy.

„Jsi hrozná!“

„Já vím, ale myslím to dobře. Potřebuješ změnu jako sůl. Věř mi. Uvidíš, že se ti tam bude líbit!“ Usmála se na Annu a chytila ji kolem ramen. Lehce se nahnula k jejímu pravému uchu. „A třeba tam potkáš svého prince!“ Anna se vyvlékla z jejího objetí a škaredě se na ni zašklebila.

„Jestli si myslíš, že mi tam budeš někoho dohazovat, tak si to zavčasu rozmysli. Říkala jsem ti přece dost jasně, že nikoho nehledám. Jsem natolik vyškolená, že se už nikdy víc nehodlám spálit!“ vysvětlovala důrazně.

„Ach jo, Anno!“ poznamenala Lucie a soucitně svou kamarádku objala.