PETRA NACHTMANOVÁ

PERLEŤ NA KLICE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2020

© Petra Nachtmanová, 2020

Vydalo v roce 2020 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 32. a 24. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © DLR Cover Designs

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-47-2 (epub)

ISBN 978-80-88272-48-9 (mobi)

Kapitola 1

Červen připravil mnoho nádherných obrázků, které se rychle ukládaly do pamětí lidí. Bohatá úroda sladkých jahod, rozkvetlé louky, včely a čmeláci v plném nasazení, modrá obloha nad hlavou, vůně čerstvě posečené trávy a na náměstí nové stolečky se židlemi před soukromou cukrárnou Laskoneta.

„Mami, dnes nabízejí točenou pistáciovou. Jdeme?“

Marta Zlámalová se usmála na svou patnáctiletou dceru Ivanku. V některých věcech jí připadala nesmírně dospělá, v jiných zase příliš nevyzrálá. Mládí umělo vydat tolik energie za jediný den. Marta však poznala, že i na ni se snadno přenáší nevyčerpatelná síla života.

Nakažlivost prvního stupně. Matka a dcera. Nerozlučná dvojka. Hlavně ve dnech, kdy si jen tak vyrazily společně na nákupy a užívaly si hýčkací čas bez limitů.

„Jasně, zmrzku nevynecháme.“

„Velkou, jo?“

„Malá by mě ani nenapadla.“

„Dortík by taky bodnul.“

„Nestáváš se stále náročnější?“

„Mlsnější.“

„Fajn, dortíky taky zmákneme. Sedneme si ven, nebo dovnitř?“

U jednoho kulatého stolku posedávala pětičlenná rodinka s divočejší náladou a s pěti nádherně ozdobenými zmrzlinovými poháry. Dva malí kluci a jedna holčička s rodiči. Jeden z kluků si právě nabíral šlehačku na lžíci a zapíchl do ní kousek čokolády. Druhý kluk se tomu strašně smál, až si umazal tričko od sladké nálože před sebou. Matka dětí nervózně odhodila svou lžičku na stranu, zvedla se a s nadávkami ho šla utírat.

„Raději dovnitř, pro naši bezpečnost. Tady vidím názornou ukázku, jakou jsem vyfásla skvělou mamku.“

„Že bych se dočkala uznání a pochvaly od vlastní dcery?“

„Mami, vždyť tě chválím dost často, nebo trpíš sklerózou?“

„Samozřejmě si vzpomínám. Sem tam.“

„Za trest mi koupíš ty dorty dva. Stopro mi dá práci vybrat nejlepší kusanec, takže dva pokusy zmenší zklamání, že jsem sáhla vedle.“

„Klidně plnou krabici.“

„Beru tě za slovo.“

Rozesmáté vstoupily do vnitřních prostorů cukrárny. Jejich příchod oznámil kovový zvoneček nad dveřmi jemným cinkáním. U prodejního pultu stála neznámá babička a těšila se pohledem na ovocný dort v krabici, který si zde objednala. Právě prodavačce líčila svou maximální spokojenost s výsledkem.

„Dobrý den, co vám mohu nabídnout?“

Marta sledovala, jak se Ivance rozzářily oči štěstím. Někdy stačí skutečně málo, aby člověk nepotřeboval nic jiného a věděl, že právě nyní je naprosto spokojený bez dalších přání.

Ivanka si vybrala dort s ovocem a želatinou, ozdobený makronkami a oříškovými trubičkami, přidala borůvkový řez s cukrovou pusinkou navrchu a s miniaturní marcipánovou růžičkou.

„Já si dám větrník. K pití dva jablečné džusy a jednu minerálku. Potom si ještě necháme něco zabalit domů.“

Prodavačka jim poděkovala a obě se usadily do zadního boxu s příjemným tlumeným osvětlením se zavěšeného lampionu.

„Tátovi koupím taky větrník a čokoládový řez s malinami a pařížskou šlehačkou.“

„Mami, proč oba ujíždíte na větrníky? Skoro nikdy si nedáš nic jinýho.“

„Proč asi? Jsou nejlepší.“

„O tom by se dalo pochybovat.“

„Dalo, ale proč, když jsou fakticky nejlepší a nikdy se jich nepřejím?“

„Fajn, přeju ti věrnost dortové stálici a nepropadání moderní dortové mánii. Jo, mně pak objednej ještě tiramisu, dál nugátový a jogurtový s lesním ovocem.“

„Tři? Nepřeháníš?“

„Ne. Nechám si je na zítra, nevyhnu se náročnému dni. Na dnešní nám sice dali ředitelský volno, ale v pondělí odstartuje zkoušecí masakr. Celý víkend ležet v učebnicích, to potřebuje dost vyvažovat něčím lepším.“

„Chápu, ty moje chudinko školou povinná.“

„Mami, víš, že ti tenhle účes a barva seknou? Vypadáš o dvacet let mladší.“

„Zase přeháníš, to už bych tě pomalu s věkem dohnala.“

„Moc si nefandi, další roky dolů už neshodíš ani s pomocí špiček v plastický chirurgii.“

I Marta se cítila krásnější a svůdnější. Na farmě myslela prakticky. Přichytávala si dlouhé vlasy skřipcem, svazovala je do culíku nebo zapletla cop. Momentálně je měla rozpuštěné, nadýchané po fénování u kadeřnice, zvýrazněné světle hnědou barvou s leskem. Dcera zdědila její podobu, jisté rysy ji spojovaly s otcem, ale převážně šlo o celou mámu v mládí. Ivanka si také užívala hýčkání kadeřnice, zkrátila jí ofinu a zastřihla konečky. Nikdo nepochyboval, že jsou z jedné rodiny. Tolik podobné, blízké a perfektně naladěné.

Snažila se být své dceři oporou kdykoliv a vyřešit s ní veškeré vzniklé problémy. Spolehnout se na druhého, na jeho podporu, to patřilo k nejdůležitějším věcem života. Rozesmát ji, když plakala. Ulevit bolesti, když ji zlobilo zdraví či se nepovedla schůzka s kamarádem.

Rostla jí před očima sebevědomá a veselá dívka. Ano, uznávala, příliš rychle se stala z miminka prvotřídní kráska, která nebude mít nikdy nouzi o chlapce. I když na rozdíl od Marty bude asi dost vybíravá. Třeba se plete, možná zůstane u úplně prvního muže, protože se bezhlavě zamiluje jako kdysi Marta do Denise.

„Hmm, jedna lichotka lepší než druhá. Radši se zaměř na dorty a zmrzku tedy dáme cestou domů.“

„Spíš ve směru do drogerie. Zapomnělas?“

„Málem! Ty tvoje laky na nehty mi vysají bankovní účet.“

„Kecáš, tak špatně na tom nejsme.“

„Zatím. Přestane tě to někdy bavit?“

„Asi ne. Vždyť jde o originální tvorbu, sama jsi mi to potvrdila.“

„Ano, o dost speciální a myslím, že podobnou zábavu nikdo jiný neobjevil. Asi tě nechám zapsat do Guinessovy knihy rekordů za vytrvalé malování kliky od westernové místnosti.“

„Westernka si zaslouží jen to nejlepší.“

Pokorně přikývla. S manželem si připravili místo vyjadřující jejich lásku nejen ke koním. Byla to taková jejich dovolenková chatka, i když vzdálena od domu několik málo kroků. Chodili si sem odpočinout, odreagovat se. Občas sem zvali přátele, pořádali večírky, dokonce i obchodní jednání. Stylový koutek, kde se každému tajil dech nad elegancí a krásou.

Ivance bylo tehdy devět let, když čekali své známé z Moravy. Marta se zase jednou pořádně nalíčila a rozhodla se nalakovat rovněž nehty, které si užívaly přebarvení opravdu velice vzácně. Nedávno totiž dostala sadu laků na nehty se třpytkami i bez nich, matné i lesklé. Nevhodný dárek, ale od velmi milé přítelkyně Zory, tak se rozhodla je použít dřív, než spotřební lhůta oznámí čas na vyhození. Uvelebila se na verandě. Rozložila asi dvacet různých druhů na kulatý stolek a celkem dlouho jí trvalo, než si zvolila jednu z barev – pro dnešek vyhrála korálová. Odešla do domu, kde si lehla na gauč. Dvacet minutek si poleží, pak se vrhne na další zkrášlovací úkoly a doladí pohoštění pro hosty.

Usnula. Neuvěřitelné pro její nasazené tempo, ale stalo se. Hodinka spánku proběhla naprosto neplánovaně. Zdál se jí pěkný sen. Nepamatovala si detaily děje, ale naplnil ji pocitem dokonalého štěstí v rodinném kruhu. Asi po minutě se teprve zhrozila. Nic nestihne! Nejprve vyskočila a na verandě začala házet do kosmetického kufříku hromadu vystavených laků. Korálový obsahoval pár kapek. Vyprchal tak brzy? Nevšimla si, že ho zbylo tak málo. Domnívala se, že ho otevírala úplně nový. Z přemýšlení ji vyrušil dcerčin hlas:

„Mami, budeš potřebovat všechny ty laky, nebo mi nějaký věnuješ?“

„Je ti deset, začínáš dost brzy.“

„Holky se tím také chlubí ve škole, ale nebudu se opičit, neboj. Zkoušela jsem si sice jeden nehet nalakovat, ale připadám si divně. Vymyslela jsem ale způsob, jak vylepšit Westernku.“

„Cože? Trochu mě děsíš.“

„Neboj, nedopadne to jako minule, když jsem byla malá holka a vystavila tam asi padesát plyšáků. Pojď se podívat.“

Westernka dostala novou barvu kliky. Laky na nehty našly nejlepší využití. Marta na mžik koukala zděšeně, ale pak otevřela kosmetickou taštičku, vyndala první kousek, který jí padl pod ruku a udělala na korálovém odstínu úhledný hnědý proužek.

„Mami, tys mi zkazila vzor.“

„Nene, vylepšila!“

Ivanka koukala překvapivě, zkoumala dílo a brzy se společně rozesmály. Marta následně dostala povolení barvit kliku kdykoliv, kdy Ivanka zůstane déle mimo domov. Například v době prázdnin u babičky nebo na táboře. Dcera se o kliku pravidelně starala, měnila barvy podle momentální nálady. Jednou růžová, jindy červená, fialová, zelená, hnědá, žlutá, zlatá, oranžová. Nejvíce si oblíbila perleťové laky a ty se třpytkami. Marta zjistila, že růžový s perletí je absolutní jednička ve výběru.

Častá přelakování sloupnutého, odřeného či jinak zmizelého odstínu postupem času řídla, ale vždy se Ivanka vracela ke svému neobvyklému koníčku.

Dámská jízda skončila až odpoledne, domů dorazily deset minut před pátou večerní. Zrovna se vracel domů i Denis. Sotva vylezl z auta, volal na ně:

„Vezete něco dobrýho? Skučím hlady.“

„Tati, plnou škatuli dortů a grilovaný maso s hranolkama.“

„Bezva. Jen se najím a pojedu za starým Jánošíkem. Řeším s ním ten odkup jeho polí.“

„Tati, můžu s tebou k Jánošíkům? Chci se zase pomazlit s lišáčkem Bártem. Je tak roztomilý a brzy vyroste, třeba zdivočí a na mazlení s člověkem se tak akorát vybodne.“

„Jasně, pojeď. Marti, nepřidáš se?“

„Ráda bych, ale za dnešek jsem doma nic neudělala. Dámská jízda se protáhla, povinnosti věrně čekají. Nakrmit králíky, kočky, psy, zalít květiny a tak dále.“

„Mami, pak ti pomůžeme. Že jo, tati?“

„Jasně.“

„Denisi, celý den jsi na cestách. Neblázni.“

„Hele, nepatřím do starýho železa. Zvládnu makat od rána do půlnoci.“

„Od osmi možná, ale dnes jsi vstával ve čtyři.“

„Tobě nic neunikne.“

„Jeďte sami. Naberu zatím síly.“

Políbili se a obejmuli. Těšila se na společný večer, i když před devátou nejspíš nedorazí. Lišák Bárt byl skutečným tahounem pro všechny milovníky roztomilých zvířat. Liščí miláček ale dovedl být také dost hlučným, divokým a občas nevyzpytatelným. Skoro vše v domě majitele neslo stopy po rozkousání či rozškrábání malým uličníkem. Nezkrotný lišáček dovedl být naopak velmi přítulným společníkem, kterého by jeden láskou rozmačkal. Nedá se nic dělat, povinností se člověk nezbaví tím, že na ně nemyslí, strašily by ji i v noci.

„Mami, nerozmyslíš se? Lišáček brzy vyroste, mnohem rychleji než já. Sama jsi vždycky tvrdila, jak se nestačíš ani pořádně rozkoukat a z miminka je neodolatelná kráska.“

„Hele, mám dojem, že šlo o velkou krásku. O neodolatelnosti nepadlo ani slovo.“

„Chi chi, jsme obě skoro stejný, takže mysli i na fakta o sobě.“

„Radši nastup do auta, nebo ti táta ujede.“

„Mami, miluji tě. Fakticky. Jsi nejskvělejší na světě!“

Ten náhlý projev citů. Dočkávala se ho stále méně často. Vždy si ho užívala se stejně nádherným chvěním na srdci. Vtiskla Ivance pusu do vlasů, pevně ji stiskla a pohladila po pravé paži.

„Co tedy, mamčo? Neodpověděla jsi mi na poslední otázku.“

„Nezlob se, sice vypadám mladě, ale tělo ví svoje. Příští týden se tam vydáme znovu, třeba jen my dvě. Z Bárta se snad zatím nestane obr.“

„Slibuješ?“

„Na liščí chytrost, uši a ocas!“

„Super!“

Denis startoval auto. Ivanka se vyklonila z okna a mávala jí. Tak dojemné loučení! Vždyť se za pár hodin zase uvidí. Sakra, ty úkoly přece počkají. Nemají žádné nožičky, neutečou!

„Stůjte! Rozmyslela jsem si to, pojedu s vámi!“ křičela Marta z plných plic, ale bylo pozdě. Auto ujíždělo od farmy a brzy zatáčelo na hlavní silnici. Marta se otočila a vracela se do domu, v ten moment ji chytla křeč do lýtka pravé nohy. Občas se křeče ozývaly, ale stačilo nezapomínat na pravidelné dávky hořčíku, aby se vše vrátilo do normálu. Nedokázala na nohu ani došlápnout. Marně se snažila protahovat prsty u nohou, natahovat svaly, propínat chodidlo na různé strany. Během momentu omdlela.

Marta procitla. Ležela v ložnici úplně sama. Zase se jí do snů vmotaly skutečné prožitky. Krásný čas s dcerou se skutečně stal zhruba před rokem. Nikdy ale na Denise s Ivanou nekřičela, aby zastavili, že pojede s nimi. Tehdy v tento okamžik neomdlela. Horší stavy absolvovala o několik hodin později...

Posadila se na posteli a sáhla pod polštář pro kapesník. Zamáčkla slzy v očích, vysmrkala se a koukala jen tak před sebe. Vina se nikdy nepřestane ozývat. Ano, cítila se strašně, protože je tehdy měla zastavit a nezůstávat sama doma. Možná by udělala něco pro jejich záchranu, nebo zemřela společně s nimi. Ne, neměli ji nechávat živou samotnou a odejít kamsi do nebe. Jak je znovu najde? Cítí jejich duše kolem sebe, ale to jí nijak zvlášť nepomáhá.

Z myšlenek ji vytrhlo zvonění telefonu. Vašek! Málem na něho zapomněla, lépe řečeno prospala.

„Ahoj. Promiň, já trochu zaspala. Už jsi tady?“

„Zrovna ti volám, teprve vyjíždím z domu.“

„Aha. Tak super.“

„Jsi v pořádku?“

„Jo, akorát špatný sny.“

„Chápu. Zhruba za hodinu a kousek jsem u tebe.“

„Jo, v pohodě. Počítám s tebou.“

Natáhla na sebe seprané džíny, tričko a kostkovanou košili. Po ránu se cítila trochu zimomřivá, i když stačilo pobýt půl hodiny na letním svěžím vzduchu, aby ze sebe svlékla nadbytečné vrstvy oblečení. Hlavně dorazí Václav Zlámal, bratr jejího zesnulého manžela Denise. Nikdy mu moc nedůvěřovala, dokonce i muž ji dříve několikrát varoval, aby s ním nevedla důvěrné hovory, protože každou větu otočí proti ní.

Na řečech jí tolik nezáleželo, horší bylo, že na ni neustále tlačil s prodejem celé farmy. Málem několikrát podlehla. Ve skutečnosti nedokázala žít jinde, tady uchovávala vzpomínky na báječný život. Zde zakopala srdce hluboko do země a kdyby se odstěhovala, odumřely by jí kořeny jako stromu, pak by jen chátrala a nakonec zemřela. Nepopírala, několikrát myslela na vlastní smrt, ale rozhodně ne tím způsobem, že by farmu i s domem nacpala do pracek tomu nenasytovi.

Dodnes litovala, že se brzy po autonehodě vzdala pozemků od pana Jánošíka. Osudný večer se s mužem dohodl a smlouva byla připravena hned druhý den. Jenže Denis Zlámal se už nenacházel mezi živými. Pan Jánošík popřál upřímnou soustrast a přeptal se, jestli smlouvu sepíší na Martino jméno. Copak se v té době soustředila na koupi pozemků? Byla úplně na dně, vlastně pod dnem a kompletně se v ní potlačilo přirozené dýchání. Lidé kolem ní zařizovali veškeré náležitosti místo ní.

Pohřby, smuteční obřady, faktury, práce pro brigádníky, zaplacení nezbytností pro běžný provoz, opravy zemědělských strojů, pravidelné platby.

Její nejlepší kamarádka Stela Kolomanová si vzala dokonce na starosti, aby aspoň něco Marta dostala do žaludku. Jinak by vyhladověla a položila se na hrob své dcery a muže. Jídlo jí najednou připadalo tak povrchní a zbytečné. Zvedal se jí žaludek úplně z každého sousta. Stela s ní měla trpělivost a nejprve do ní dostávala tekutou stravu v podobě výživných koktejlů s vitamíny, dále ovocné a zeleninové šťávy.

„Dělej jez, žádný zvracení! Jinak pomažeš zase do nemocnice.“

Nemocnice představovala dokonalý způsob zastrašení. Už nikdy víc tam nepáchne! Nikdy!

„Marti, nelekni se. Stojím za tebou.“

Ohlédla se. Postávala kousek před ohradou a naposledy se dívala na pět koní. Nezvládala se o ně postarat jako nejhodnější milovník koní Pavel Přeslička. Táhlo mu na osmdesát a vypadal vždy tak plný energie, nadšení a sil. Minulý týden ho nepříjemně překvapila mrtvice. Jeho vnučka Sandra Martě oznámila, že jí je to moc líto, ale k téhle práci u koní se již nevrátí. Zatím zůstával v nemocnici. Šla by ho navštívit, kdyby jí nebránila představa, že ji špitál pohltí a odmítne pustit bez milionů vyšetření, i když se cítila zdravá.

„Ještě se s nimi loučím pohledem.“

„Kdykoliv se ti po nich zasteskne, přijeď. Padesát kilometrů není zase taková dálka.“

„Vím, děkuji.“

Ilči, Blesk, Annie, Beruška a Handy. Pět koňských přátel, o které se starali od hříbátek. Proč se jich vzdávala? Omlouvala sama sebe, že jde jen o určitý čas, než dá zase farmu do pořádku. Za poslední rok jezdila na koních jen třikrát. Pokaždé se vracela zkroušená a uslzená.

Tolik vzpomínek na společné vyjížďky s Denisem a Ivankou! Dosud nezvládala jezdit na konci se stejným nadšením jako kdysi.

Již večer se s koňmi pořádně rozloučila. Hladila je, hřebelcovala, objímala a slibovala, že si je zase vezme zpět, aby jí zatím odpustili, když sílu sbírá tak pomalu.

Václav se nabídl, že si je vezme do svých luxusních stájí. Pořádal placené vyjížďky s ohromným úspěchem. Zájemců stále přibývalo. Ostatně nikdy by se nezabýval ničím, co mu nepřinese finanční zisk, nebo jiný prospěch.

Marta si dobře promýšlela jeho nabídku. Stále slyšela mužovo varování: „Dávej si na něho pozor!“ Probrala všechna pro a proti. Nenašla nic, čím by jí uškodil. Snad se změnil trošku k lepšímu. Dobře, aspoň v některých maličkostech. Možná jen neodhadla pravý důvod jeho konání, ale byla si jista, že on zvířatům nikdy neublíží.

To nedokázala tvrdit o lidech kolem něho. Asi ji litoval, jak tragicky přišla o muže a dceru.

„Páni, nějak nemůžu uvěřit, že opravdu odjíždějí!“ zvolala v momentě, kdy je již naložili k převozu, aby putovali o desítky kilometrů dál.

„Marti, kdybys potřebovala ještě nějak pomoct, stačí zavolat.“

Choval se obzvlášť mile a dával si pozor i na slovník. Žádné sprosté slovo ani během nakládky. Hmm, šel do sebe. Ne, pletla se, chystal se na ni. Svlékal ji očima.

„Děkuji, jsi hodný. Farmu zase beru do svých rukou. Denis by mi nikdy neodpustil...“

„Myslím i jinak než s farmou. Moc dobře víš, že ses mi vždycky líbila.“

„Ani tohle by mi Denis nikdy neodpustil, kdybych se zapletla zrovna s tebou.“

„Zapletla, nezapletla. Tělo si žádá svý. Copak není lepší pořádný chlap než umělá náhrada? Bude se ti to líbit, slibuju.“

Sevřel jí pevně zápěstí. Zamračila se a vší silou se mu vytrhla. Na podobné návrhy ani nemyslela. Sex odsunula až na úplně poslední kolej svého života. Nikdy si nezačne s žádným mužem, navíc s tak odporně proneseným návrhem.

„Ses úplně zbláznil?“ vyjela na něho a rozkřičela se, jaký je hajzl, když něco podobného jen vysloví.

„Promiň, promiň. Moc se omlouvám. Asi jsem špatně odhadl situaci. Zapomeň na to.“

„Fajn.“

Sice mu přikývla, že zapomene, ale v té beránčí masce stejně viděla hladového vlka. Kdyby nepřijel s pomocníky a řidiči, vrhl by se na ni hned u ohrady. Denis ji právem varoval. Je dobré vědět o nepříteli, může se připravit.

Odmítla mu prodat farmu a pozemky. Jedno „NE“ mu nestačilo, vyptával se stále dokola a doufal, že Marta podlehne. Jenže se necítila slabá a odkázaná na pomoc pochybného příbuzného, o kterém se široko daleko vědělo, jak mu jde o zvyšování majetku.

Pro koho? V dubnu od něho odešla manželka Bára i s dětmi. Vzdala se boháče a nastěhovala se ke kamarádce, do celkem příšerného bytu v paneláku. Odmítal ji finančně podporovat, dokud nerozhodne soud. Znala její příběh z doslechu. Bára jí párkrát volala, ale Martě došlo až později, že by žádala o pomoc, kdyby jí stydlivost nebránila.

Několikrát se přesvědčila, že lidé, kteří potřebují pomoc, si o ni bojí říct z různých důvodů. Ostatně, Marta plánovala Báře brzy pomoci. Konečně se soustředila i na problémy jiných lidí, ne pouze na svoje smutné já.

Vaškovi je lepší se vyhýbat, nezůstávat s ním o samotě. Ostře by se bránila, kdyby na ni sáhnul jiným způsobem než, jak se sluší na příbuzného.