PETRA NACHTMANOVÁ

SVŮDKYNĚ S MODRÝM NEBEM NAD HLAVOU

Edice PETUNKY

Huntířov, 2017

© Petra Nachtmanová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 2. a 1. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-906964-1-9 (epub)

ISBN 978-80-906964-2-6 (mobi)

1

I kančí hody jednou skončí, tvá láska se s tebou navždy loučí…

Láska vás většinou zasáhne úplnou náhodou. S blaženým úsměvem na rtech se díváte kolem sebe a zdá se vám, že žijete na nejskvělejším místě planety Země. Vůbec vás nezajímá včerejší prohlášení, kdy jste vykřikovali cosi o nejhnusnější díře světa. Stačil mžik a všechno šedivo- černé se mění na barevný záhon věčně rozkvetlých kytek.

Prohra lásky je stejně náhodná. Najednou stojíte před uvadající zahrádkou a je vám zcela jasné, že už další dobarvování, oživování ani opečovávání nemá smysl. Znechuceně odhodíte potřebné nářadí, sundáte si rukavice a odkráčíte co nejdál, abyste se nemuseli dívat na pozůstalou spoušť.

I já utekla.

Snad zbaběle, ale s nadějí na vylepšení stavu mého málo šťastného bytí.

Nikdo se nechce cítit v krátkém člověčím životě nespokojeně a odstrčeně. Pro Viléma jsem se stala skutečně velkou zbytečností. Odsunul mne ve svém žebříčku priorit tak daleko, až mi to neustálé čekání na řadu vrazilo do mozku jediný bojový pokřik:

„Náš vztah právě skončil. Tři, dva, jedna, start… A lovu zdar!“

„Simonko, říkala jsi něco?“

„Něco ano. A šlo o hodně důležitou záležitost.“

„Neslyšel jsem tě. Právě mi volal soused. Olda Karásek zastřelil dva divočáky. Dva! Chápeš? Musím tam běžet a zeptat se na podrobnosti. Až se vrátím, povíš mi všechno znovu, jo?“

Pro Viléma nebylo nic důležitějšího než aktuální stav zastřelené lesní zvěře. Čím víc kusů, tím naléhavější únik do spárů myslivecké mluvy.

A navíc ty dlouhosáhlé vyprávěnky nejen ve dne, ale v brzkých ranních nebo pozdně nočních hodinách se sousedem Milošem Veverkou. Veverkovi také kolovala v těle nefalšovaná lovecká krev. Důchodce a nejvěrnější přítel každého myslivce. Znalec ověnčený mnoha diplomy, trofejemi a loveckými knihami za záslužnou práci.

Častokrát jsem musela s Vilémem absolvovat „neodkladné“ návštěvy jeho vilky se zahradou. Z jedné strany zahrady mne strašila vyvržená srna, o kousek dál se povalovala těla kanců nebo selat. A než jsem se stačila rozkoukat, běželi ke mně minimálně dva čeští fouskové a jeden jezevčík. Hrůzou nahánějícím štěkotem mi dávali najevo, kdo je tady pánem. Naštěstí i lovecký pes neodolá lidskému pomazlení a pohlazení.

Veverka dělal mysliveckého hospodáře. Skutečně věděl o každém zastřeleném kusu v revíru. Hlavně o víkendech, kdy se skoro každý snažil věnovat maximálně svým koníčkům, se u něho sjížděli členové mysliveckého sdružení a přiváželi mu své úlovky. Dnes Karásek, jindy Bělásek, Kočí nebo Macoušek. Mohla bych vyjmenovat všechna jména myslivců a převyprávět jejich příhody ve stylu, jak ke kusům zastřelené vysoké, černé a jiné zvěře přišli. Nevěděla jsem, kde pracují, jestli jsou ženatí nebo rozvedení a ani kolik mají dětí. Nedobrovolně shromažďované informace (Vilém se dělil o své zážitky skutečně dokonale, zatím jsem nenašla dost odvahy ho stopnout) se týkaly pouze loveckých úspěchů, snah a proher.

První pokus o útěk se nevyvedl podle představ. Usnula jsem a procitla v neděli brzy ráno. Sotva jsem otevřela oči, dívala jsem se do očí krtka a myšky. Plyšáků!

„Teto, půjdeš si se mnou hrát?“

Probrala jsem se a posadila na posteli. Úplně se mi vykouřilo z hlavy slíbené hlídání sousedčiny šestileté dcerky Lucinky.

Svůj původní plán jsem musela odložit. Nejprve Lucinka, pak návštěva přátel z Moravy, Vánoce, oslava Vildových třicátých pátých narozenin. Ani na konci března jsem neudělala krok k samostatnosti, protože si Vildova matka zlomila ruku. Celý týden mne dirigovala. Přikazovala, co přesně uvařím a na jaké místo v mrazáku uskladním připravenou stravu na příští týden. Šlo o neuvěřitelnou šichtu, na kterou padla moje dovolená. Potenciální nevěsta se musela stát čilou pomocnou sílou v domácnosti.

Na chvíli jsem skutečně myslela na vdavky a na pokus o založení fungující rodiny. Proslovy Magdaleny Bukové mne totiž jasně masírovaly směrem k rozvětvení klanu. Ve třiceti letech je už žena pěkně nalomená a chce u sebe v náručí svírat roztomilý miminkovský uzlíček.

„Simonko, moc se těším na vnoučátko. Nejde vám to?“

„Možná by nám to i šlo, ale to by váš syn musel noční osamělé sedánky v lese vyměnit za noci s přítelkyní v posteli. Ale kdekoliv jinde, kde by s sebou neměl zbraň, vábničku a dalekohled.“

„Aha. Ten náš kluk mysliveckej je celý po tátovi. Neboj, domluvím mu. Jakmile mi sundají sádru, pozvu vás oba na oběd a uvidíš, jak se vynasnaží mi vyhovět.“

„No, když myslíte.“

Pochybovala jsem. Poslouchání maminky měl partner určitě na háku, stejně jako rozpravy o věnování času společným intimnostem. Na posedu trčel většinu volného času a občas tam rovnou i usnul. Lovecká vášeň s velkým náskokem vedla nad ostatními touhami. S nasazeným sexuálním tempem bychom se miminka dočkali až v příštím století.

*

Ze začátku jsem se snažila pochopit Vilémovu vášeň pro střílení. I žena si umí dost dobře představit stav, kdy se stále někdo množí a množí. Lesní množírna bez střílení by měla za následek nemožnost se zde volně procházet. Každý strom by patřil minimálně třem větším zástupcům zvířecí říše (menší exempláře si vůbec netroufám tipovat). Zvěř by hladověla, začala se požírat mezi sebou a stoprocentně by se zakousla i do mnoha lidí, protože ti se taky přemnožovali. Zástupci lidstva by ale odmítali zabíjet z důvodu úcty ke všemu živému. Zvíře úctu k živým bytostem neřeší. Zná zákon o přežití – nesežereš, budeš sežráno!

A tak jsem se mu vnutila jako doprovod. Ze snahy se s ním myslivecky sdružovat a snad pochopit, proč od něho les dostává stále více času.

„Můžu jít s tebou?“

„Můžeš, ale musíš být hodně potichu. Skutečně hodně tiše, jasný?“

„Spolehni se.“

Mlčení mi nevadilo. Líbání, objímání a spalující vášeň se může za jisté snahy odehrát úplně neslyšitelně.

Vylezli jsme oba na posed. V tento moment dosud nadšeně. Zatímco Viléma nadšení nijak neopouštělo, mne už po několika málo minutách. Seděli jsme. Koukali. Nedělali žádné pohyby. Nevydávali žádné zvuky. Les občas zašuměl. My mlčeli. Koukali. Mrkali. Nechávali se ovívat jemným větrem. A zase jen koukali…

Zívla jsem. Asi hlasitěji, než se slušelo v lesním klidu. Vilém se na mě nevraživě podíval. Usmála jsem se na něho a dotkla se jeho dlaně. Ihned se vytrhl a soustředil se na pozorování. Měl dojem, že něco zahlédl. Vytáhla jsem krk. Vykulila oči. Nic. Šlo o omyl. Dnes nejspíš žádné zvíře nemělo v úmyslu skoncovat se svým životem právě na tomhle místě.

A zase známý kolotoč. Koukání do tmy. Občas na nebe s mizerně svítícím Měsícem. Mlčení. Sezení. Mlčení. Zívání (moje).

„Nic nevidím. Co budeš střílet?“ odvážila jsem se zeptat po hodině nudy.

„Pšššt! Vyplašíš ho!“

„Koho?“

„Zatím nikoho.“

„Aha. Potřebuju čůrat. Tak mě nezastřel.“

„Kam chceš teď, sakra, lézt?“ ptal se nechápavě, když jsem se otočila a hodlala sestoupit ze žebříku na pevnou zem.

„Dolů. Mám snad čůrat z vršku? Ještě si mě někdo vyfotí.“

„Kdo asi?“

„Zvířata těžko. Vzaly si procházející pauzu. Všude samý myslivec…“

„Tak dělej. Hlavně tiše, jo?“

„No jo, furt.“

Netušila jsem, jestli jsem vyprázdnila močový měchýř dostatečně tiše. Jisté však bylo, že ani další hodinu a půl se neudálo nic podobající se úchvatnému zážitku střetu s lesními zvířátky. Nejspíš se moje pachová stopa rozšířila lesem a zvířata tento plácek brala oklikou. A tak jsem zase smutně a otráveně trůnila na posedu. Taková ztráta času! Čekala jsem, kdy Vilém konečně pronese zázračné: „Jdeme domů!“

Ze sezení v tmavém lese mi nejspíš prostydl močový měchýř a jiné citlivé ženské orgány. Tentokrát jsem nic neoznamovala a rovnou se připravila na zdolání žebříku.

„Kam lezeš? Rušíš noční klid.“

Viléma chytilo šílenství. Porušil vlastní příkaz mlčenlivosti. Chvilku jsem si myslela, že mě zastřelí. Naštěstí jen trochu zavadil o pušku a zase ji rychle narovnal do původní polohy. Tedy ve směru hlavní ode mne.

„Kam asi?“ vyštěkla jsem.

„Vždyť jsi před chvílí byla, ne?“

„Tady plyne čas stokrát pomaleji. Takže jsem byla hodně dávno!“

„Nevím, proč se mnou chceš chodit na čekanou, když nevydržíš chvilku v klidu.“

Moc dobře jsem slyšela, jak ještě řekl (jen tak pro sebe), že ženský nepatří do lesa. Asi se mu moc neulevilo a křikl za mnou:

„Už zůstaň dole. Stejně jsi zkazila romantickou noc!“

Nevím, o jaký druh romantiky se jednalo. Mne se ani nedotkl…

Asi myslel moment, kdy mi na hlavu posadil svůj klobouk se sojčím pírkem. Překážel mu v zírání po tmavém okolí. Ale co, hlavně, že se už vracíme! Zalezla jsem za jeden strašidelně vyhlížející vzrostlý strom a doufala, že právě nyní nepřijde statný paroháč a nenabere mou holou zadnici…

*

Nastal den pozvání na lahodný oběd o pěti chodech. Součástí „menu“ se stalo probírání posledního hokusu pokusu o založení fungující rodiny, kde dostane hlavní roli miminko. Při monologu Magdaleny Bukové se její manžel zvedl a zahuhlal, že jde makat do garáže.

Ze slušnosti jsem vzorně naslouchala, usmívala se a odpovídala.

Vilém si pilně četl nejnovější časopis o myslivosti. Vždy mi nadšeně oznámil, co si jde číst (tím plnil rozmlouvací povinnost, i když byl úplně mimo dané téma). Hltal nové informace o samonabíjecí brokovnici, o opakovací kulovnici, o parožení srnců, sokolnickém setkání, ochraně krajiny v české přírodě i o výstavě srnčích trofejí kdesi na Moravě.

„Nechceš si prohlédnout aspoň obrázky?“ navrhl mi, když došel až na poslední stranu s inzercí s loveckou tématikou.

„Simonko, tak kdy?“ houkla na mne znovu Magdalena Buková. Zamračila se na svého syna a naznačovala mu, aby si časák strčil někam a věnoval se naléhavějším věcem.

Vilém absolutně ignoroval matčiny posunky. Já ho kupodivu čímsi přitahovala. Chtěl ve mně probudit zájem zákeřným útokem na mateřské pudy.

„Jsou tam hezký vlci. Máma vlčice a čtyři roztomilá vlčátka. Podívej se!“

Otevřel na příslušné straně a ťukal na obrázek. Nepřehlédla bych ho. Přišlo mi na mysl, jak bych se měla ve vlčí kůži. Vlčata by mi sála mateřské mléko a Vilém by se stal otcem náruživě lovícím divou zvěř pro svou početnou rodinu.

„Paní Buková, řeknu vám to na rovinu. Asi nikdy se nedočkáte vnoučete. Vilém nechce děti.“

Vytřeštila oči. Zrudla v obličeji a stékal jí pot ze spánků na krk. Krutá novina ji nejspíš připravila o babičkovskou naději. Nebudu přece lhát!

„Vildo??? Vždyť máš přece rád malý děti, ne?“

Nesměle přikývl. Zčervenal. A bránil se větami, ve kterých se neobjevilo nic spojené s loveckou vášní.

„Simono, co plácáš kraviny? Chci děti! Mám miminka rád. Mami, přece bys jí nevěřila.“

Vilémova máma váhala. Nevěděla, komu momentálně nalepit značku lháře a komu pravdomluvce. Vilda mi za trest zavřel časopis s vlčími mláďaty. Ukázal mi hlavní stranu oblíbeného čtiva – starodávnou zámeckou skříň narvanou palnými zbraněmi všeho druhu. Chtěl mne postrašit, ale já se nedala.

„Víte, váš syn by rád předal svou genetickou stopu potomstvu. Bohužel, nevím, jak se mi podaří porodit liščata, vlčata, koloušky, tchoříky nebo dokonce medvídě!“

Magdalena ještě chvíli přemýšlela o mém proslovu a potom se začala smát. Povídala mi, jak jsem úžasně vtipná (nemluvila jsem ani trochu humorně). Nadšeně se rozzářila a důvěrně mi sdělila, že věnuje miminku kvalitní deku, dupačky, kabátek, dudlík, víceúčelový nočník, kočárek a ještě přebalovací pult. Všechno shromažďovala na půdě a ujišťovala mne, že tam ani přechodně nesídlí žádné myši, potkani a jiná havěť. Vnouče by přece nijak neohrozila.

Rodinné skladiště nevyužívaných věcí mne nijak nevzrušovalo, ale slušelo se projevit vděčnost.

„Jste moc hodná. Snad nebude ani jeden dárek ozdobený mysliveckými symboly,“ pronesla jsem s nadějí, že naše potomstvo nezažije hned od narození střet s likvidační realitou.

Znovu se zachechtala. Dotkla se s pochopením mé paže a spokojeně zavrkala.

„Neboj se. Na všem jsou jenom roztomilí zajíčci. Barevní! A s kalhotkami, mašlemi a cukrátky v tlamě! Podobní se v přírodě vůbec nevyskytují.“

Rozmluvy o miminku Viléma nenavnadily ani trochu. Vlastně jsem ho i podezírala, jestli nezměnil orientaci na zoofila, když ho nepřitahovalo ani hodně drahé sexy prádélko ze žhavých novinek v erotické módě.

*

První pokus o konec vztahu jsem nakonec odložila z listopadu až do května, času lásky. I v máji to bylo s milováním takřka v háji. A ke konci měsíce ještě někde mnohem dál…

V tento měsíc se mi dostalo nadšené přednášky, jak se Vilda těší na prvního srpna, kdy se začnou lovit jeleni, laně, kolouchové, kňouři, lončáci, selata a bachyně, které nevodí selata.

Vilda Buk byl prostě kus kance a nezajímalo ho nic jiného než jak ulovit jiná divoká prasata a pořádně vyvinuté paroháče. Milovat les není nic špatného. Milovat ho s naprostou oddaností a vášní tak, že pod vámi praskají prkýnka na posedu, to už jde o život.

Mně šlo o společný život, a tak jsem se i několikrát snažila o záchranu. Marně.

A přišel skutečný den odloučení.

Dorazil mne tím, jak naši ložnici začal zničehonic předělávat k obrazu svému. Ložnice krásně sladěná do fialova a provoněná uklidňující levandulovou vůní se během jednoho jediného dne bez mé přítomnosti přeměnila na loveckou místnost s arómatem zatuchliny.

Vildu přivedl k nápadu soused Veverka (jak jinak – podle zásady „cti zkušenějšího svého“). Vyklízel místnost pro vnučku a zbavoval se různých krámů. Čeho jiného by měl asi nadbytek, když celý život znal jen myslivost ve všech podobách?

A tak jsem místo po příjemně chlupatých koberečcích šlapala po vyčiněné kůži divočáků i s hlavou. O tu jsem párkrát pořádně zakopla a prsty mě bolely jak deset pomstychtivých ďáblů. Stěny nám zdobily jelenice, diplomy za vynikající lovecké výsledky, vycpaní bažanti, divoké kachny a jiné ptactvo. Nechyběly hrůzostrašné hlavy lesní zvěře a v neposlední řadě trofeje, nahánějící v nočním šeru skutečnou hrůzu. Tyčily se na všech stěnách v pokoji, pochopitelně i nad mou hlavou.

„Nepřehnal jsi tu výzdobu?“

„Chtěl jsem ti doma udělat nefalšovaný lovecký zámeček. Můžeš si hrát na princeznu, kněžnu nebo přímo na královnu!“

„O jaký pohádce mluvíš? O princezně v medvědím kožichu, o královnině sežraném divočákovi, nebo o kněžně, co sedávala každý večer pod parohy s bažantem v ruce?“

„Jsi vtipná, proto tě miluju.“

„To ale nebylo vtipný.“

Mračila jsem se. On zářil štěstím a rachtal si nově přinesenými broky v krabičce. Pozitivní stránkou se stalo, že se v naší nové lovecké ložnici zvýšila frekvence milování (z jednoho pokusu týdně na dva). Možná některé typy žen vítají, když mají při sexu obecenstvo. Já mezi ně nepatřila. Nedařilo se mi pořádně uvolnit. Vilém se zase cítil až moc uvolněně. Nabral závratné tempo. Nestihla jsem se ani připravit, a už byl konec.

Měla jsem sto chutí mu vrazit do zadnice pořádný kus paroží!

Čtrnáct dní jsem se držela a trpěla mu do zelena laděný módní výstřelek. A pak jsem při převlékání ložního povlečení narazila na jedno nízko zavěšené paroží tak silně, že mi došla svatá trpělivost se vším. Boule na čele dostala mozek do bolestivé, ale bezláskové pohotovosti. Bystrá mysl, neomámená láskou, umí jednat hodně rychle. Rozsvítilo se mi. Následovalo jasné a pevné rozhodnutí.

„Říkám ti znovu, co jsi měl slyšet už loni. Náš vztah právě skončil. Tři, dva, jedna, start… A lovu zdar!“

„Simonko, neběsni. Vždyť šlo jenom o paroží ze srnce. Co bys dělala, kdybys narazila na dvanácteráka? Nebo kdyby na tebe rovnou spadnul?“

„Spadnul, jo? Hele, mám ráda zvířata i přírodu, ale co je moc, to je moc. Mezi námi je konec.“

„Simonko, ulovím ti zvěřinu a uvařím prvotřídní gulášek.“

Lákal mne na kus žvance, ale ze všeho zvěřinového menu mi žaludek vydával strašidelné zvuky. Po dlouhé debatě jsem mu předložila důkazy – můj, ne moc obsáhlý deníček, měl zaznamenána všechna důležitá fakta.

„Jen se podívej. Prolistuj si jednotlivé dny. Kde u data najdeš červené kolečko, tak ten den či noc jsi trávil v lese. Čím větší značka, tím větší lovecký zážitek.“

„Mno… nářez, co?“

Obracel zadumaně stránky do minulosti, až konečně zajásal. „Hele, tady je celý týden bez červených značek.“

„Ukaž! Hmm, to jsem musela na školení a neměla přímý důkazy.“

Nic se nepodařilo zachránit. A ani oblíbený liščí ocas, který mi jednou daroval na ozdobu westernového klobouku. Spálila jsem ho v krbu u tety Marušky v Beskydech.

A při posledním rozlučovacím rituálu jsem nepříčetně řvala:

„Chudák. Chudáček lištička. Ocas jí uřízli, ještě určitě ani pořádně nevytuhla! Chudák lištička… Bééé, bééé, bééé. Já se zblázním. Zase sama. Chlapi budou litovat! Nechci nikoho z nich vidět pěkně dlouho!“

Řvala jsem, i když šlo o naprosto uměle vyrobený ohon.

Vidění mužů jsem nezabránila. Přece jenom planeta Země rozmístila muže a ženy celkem rovnoměrně, aby byli na dosah a nemuseli se hledat příliš dlouho, čímž by se riskovalo vymření lidstva.

Samota mi také dlouho nerozežírala mozek. Lásce se nedá poručit. Přijde si nečekaně a někdy se žena nestačí ani pořádně nadechnout…

2

Úvahy nad poznáváním chlapů – a celý týden je v trapu!

Přestěhovala jsem se zpátky k rodičům. Měli radost. Já ne. Vilém bydlel ve vedlejší vsi, takže můj vztah se mohl považovat za výměnný přátelský pobyt mezi obcemi. Jen tu druhou výměnu nikdy neuskutečníme…

Nepsal mi. Nevolal. Nenavštěvoval. Ostatně rozchod se uskutečnil z mé vůle, tak proč se snažit?

Chodila jsem do práce v bance. Vracela se unavená, otrávená a bez sil. Celý červen jsem trávila volný čas sezením na lavičce před domem se zrakem upřeným na slepice za plotem a na velký ořešák. Detailně jsem zkoumala tvary zrní určeného ukvokaným družkám a vyvíjející se plody vlašských ořechů. Měla jsem náběh na vytvoření nepraktické příručky o deformacích pšeničných zrn a o kymácení stromových listů ve větru.

Najednou mi přišel můj život úplně zbytečný. Dokonce jsem se jednou přistihla, jak mne láká vysedávání na posedu s Vilémem. Seděla bych bez sebemenšího špitnutí a dívala se na něho. Klidně od noci až do ranního rozbřesku. I nekonečně dlouho…

„Zatracení chlapi!“ vyštěkla jsem nahlas pro zklidnění divně se mnou cloumajících hormonů. Nevrátím se k němu. Nikdy!

Nějakou dobu nadáváte na mužské plemeno a najednou stačí vcelku běžná událost, aby se muži stali opět hlavním cílem vašeho života. Přihodila se mi stejná příhoda. Oči stačilo stočit od ořešáku k zastávce u hlavní silnice.

Srdce plesalo, radovalo se a rovnou se ponořilo do bláznivé zamilovanosti.

„Jsi blbá, nebo co? Ve třiceti se přece nebudeme zamilovávat na první pohled. Už přece dávno víme, co podobný úlet obnáší za rizika!“

Jelena pěnila vzteky. Mohla. Nezaslepila ji láska. Nepomohlo kázání, domlouvání ani nejžhavější drby týkající se milostných krachů. Tvářila jsem se nesmírně šťastně. Nerozházel by mne ani proslov s přímými důkazy o sňatkových podvodnících.

Můj svět se úplně proměnil na začátku července. Zamilovala jsem se. Neplánovaně. A na první pohled. Kdo by se nezamiloval do krásného a hodného kluka po týdnech láskového půstu? Uhranul mne úplně vším, co mu patřilo (v den seznámení nešlo o žádný extra majetek - skoro nic na sobě a u sebe jen základní vybavení na víkend pod širákem). Měl černé krátké vlasy, hnědé oči, snědou tvář, na hlavě klobouk a skvěle vypracovanou postavu od dlouhého chození po lesích, loukách, pěšinách a polích.

Jelena je mou nejlepší kamarádkou. Známe se od dětství. Právě ona mi vyčinila hned, když jsem jí s tím blaženým úsměvem na rtech a s omámeným pohledem sdělila nejnovější zprávu. Nelenila jsem totiž a hned druhý den nasedla po pracovní době na kolo. Mým cílem se stala Jelenčina proslulá cukrárna „Pusinkový ráj“ na náměstí ve městě.

Sdílení skutečnosti patřilo k mé poslední záchraně, jinak by hrozilo celonoční vrtění v posteli a žádný spánek.

„Na první, nebo na druhý. Není to jedno?“ osvětlila jsem se spokojeným výrazem ve tváří a nabírala si větrníkový krém na lžičku.

„Jak ses s ním vůbec seznámila?“

„Stál na zastávce s rozladěnou kytarou. V druhý ruce klacek, mapu a na zádech usárnu.“

Pozorně tam postával. Stál tam, stál a stál. Jenže hodinu nic nejelo. Pak si sednul, seděl, seděl a pořád nic nejelo. Další hodinu podrobně zkoumal naše poloroztrhaný jízdní řády, ale ty se dají akorát použít k modlení za neplánovaný příjezd autobusu. Další půlhodinku stál, stál, seděl, seděl. Položil kytaru na zem, zase ji zvednul a chtěl se vydat kamsi pěšky. V ten moment mne přestalo bavit očumování z dálky. Konečně jsem vylezla z domkového doupěte a šla mu podat pomocnou ruku. Vlastně pomocný hlas utěšovák. Nestačila jsem ani přejít silnici, a už se vsí rozléhal můj křik:

„Ahoj. V neděli odpoledne u nás nic veřejnýho nejezdí.“

„Už jsem si stačil všimnout. Kde najdu nejbližší hospodu?“

„Z úplně nejbližší hospody udělali sklad na dřevo. A v druhé nejbližší mají už půl roku zavřeno z technických důvodů.“

„Aha. Dost mi vyschlo v krku. Dneska děsně praží slunce. Pozval bych tě, ale není kam.“

„No, to není.“

Vykouzlila jsem na tváři ten nejneodolatelnější úsměv. A hned se mi vynořily vzpomínky na časy, kdy jsem také jezdila jen tak nalehko do přírody. Vůbec mi nevadilo spát ve spacáku v lesích. Měli jsme prima partu. Vlastně mi přišlo líto, že už spolu nevyrážíme nikam mimo civilizační ruch. Začátky mého vandrování a pobytu pod širákem se neodvíjely lehce, ale vypracovala jsem se postupem času. Během několika let jsem nabrala celkem slušné znalosti. Jenže člověk není lesní skřet, aby si mohl od rána do noci běsnit v lesích. Musí se živit, a pracovních příležitostí v lese neroste zrovna mnoho.

„Kam razíš, nebo spíš odkud? Já taky dřív jezdila. Jako mladá… ehm, mladší. Měli jsme celkem bezva partičku. Jenže potom se situace trochu zvrtla a místo v lesích se vysedávalo od pátku do neděle v hospodách. Všeho moc škodí. Navíc, když člověk nesnáší alkohol a pivo k tomu.“

„Aha. Tak to já si rád dám pivko. Ale ani túry nevadí. Nejradši jezdím sám.“

„Vlk samotář?“