EVA BRABCOVÁ

NA SLZY NEBYL ČAS

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Eva Brabcová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 43. a 30. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Suite Six Studios

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-62-5 (epub)

ISBN 978-80-88272-63-2 (mobi)

Kapitola 1

Sluníčko pálilo jak pominuté, a to byl teprve konec dubna. Černé triko, které si Anna vzala na sebe, násobilo sílu jeho paprsků. Otřela si pot z čela a šlápla do pedálů. Srdce se už chvíli tvářilo, jako by samovolně chtělo opustit její hruď. Rýsovala se před ní nejobtížnějších pasáž její oblíbené trasy, kopec přezdívaný Volšoveček. Prý podle toho, že téměř každý, kdo jej vyšlápne, je na jeho vrchu pěkně zelený… Mohla být tak v půlce, když kolem ní zasvištělo auto a do otevřených plic jí vehnalo oblak výfukových plynů. Sama se nestačila divit, jaká slova má ve své slovní zásobě. V duchu jimi častovala řidiče, který si silnici zřejmě spletl se závodní dráhou, přičemž si zcela nepokrytě ťukala rukou na čelo. Při výjezdu nahoře na kopci na ni čekalo překvapení.

„Už jsem myslel, že vám je dám sušené.“

U krajnice stál černý sportovní vůz, který ji před chvílí málem srazil z kola. O otevřené dveře se opíral mladý muž a kytičku notně zaprášených žlutých pampelišek jí podával s gestem, s nímž se obdarovává hvězda stříbrného plátna.

„Nemám tak výkonný motor jako vy,“ celá zadýchaná slezla z kola a nohy se jí klepaly po té námaze tak, že ani sulc by to lépe nesvedl.

„Omlouvám se. Nová kára - musím vyzkoušet, co v sobě skrývá.“

„Nemohl byste se zabít někde o samotě? Co takhle pěkně vzrostlá švestka u silnice mezi Horním a Dolním Zapadákovem, kudy projedou dvě auta za rok? Vy a havrani.“

Šibalsky se usmál: „Koukám, že máte smysl pro humor. To se mi líbí. Že neodmítnete mé pozvání na kávu, abych si to u vás trochu vyžehlil? Co takhle ve čtvrtek?“

Byl to na první pohled suverén, navíc však sympatický. Z každého oka mu koukalo deset čertů. Anna si ho změřila od hlavy k patě. Vše, co měl na sobě, zcela určitě nebylo zakoupeno v běžné konfekci. Černý sporťák měl značku BMW.

„Pro jistotu, kdyby indiáni zpřetrhali vedení a na kouřové signály bylo větrno, tady je na mne kontakt,“ sáhl do vozu a z kožené etuje vytáhl vizitku. Na béžovém papírku stálo jen jméno a telefonní číslo.

„Vašek Vašák?“ usmála se pro změnu teď ona.

„No jo, pomsta rodičů za to, že jsem se narodil jako tlustej a plešatej kluk. Přáli si vlasatou holku. A co vy, mohu-li se zeptat?“

Se smíchem se představila a navzdory svým dosavadním zásadám nedávat se do hovoru s neznámými muži na ulici, nadiktovala Vaškovi své telefonní číslo.

„Fajn, ozvu se a ještě se domluvíme, budu se těšit.“ Sedl do vozu a během pár vteřin byl pryč.

Anna nasedla na kolo a s pocitem zvláštní radosti, někde uvnitř hluboko zakutané, dojela domů.

„Tak co škola?“ otázal se jí otec, sotva usedla v kuchyni ke stolu k večeři.

Studovala čtvrtým rokem medicínu. Bydlela se svými rodiči na okraji hlavního města, což byla výhoda. Do centra kousek, přitom jejich domeček stál ve staré vilové zástavbě, která Prahu nepřipomínala ani vzdáleně. Proto nebyl žádný problém vzít kolo, projet několik ulic a po pár metrech už frčet po silnici do polí.

„Hlavu mám jak pátrací balón. Finiš se zas blíží. Ale od října to bude zase zajímavější. Pacienti se už teď třesou před novou várku mediků.“

„Do teď to nebylo zajímavé?“

„Jo, to tedy bylo. Nejzajímavější na tom bylo to, kdo proleze a kdo ne. Nepamatuješ, jak ta moje kolegyně Alena, ta hezká, co se ti tak líbila, zahučela v prváku, kde jen to šlo? Anatomie, biofyzika, histologie…a byla nahraná.“

„No jo, prvák, to je prý sejto. Slyšel jsem.“

„Nejen prvák, tati. Biochemie a fyziologie ve druháku je taky dost záživná. Tam jsme utrpěli další ztráty. Život medika je boj.“

„Nejen medika,“ podotkla od sporáku matka.

„Jsi moje šikovná holka. Kdy ti končí letní semestr?“

„Začátkem června, pak je zase zkouškové období.“

„A copak je tvou noční můrou?“

„No, minulý rok jsem se docela ošívala nad patologií, ale jinak byla obecným strašákem našeho kruhu chirurgická propedeutika.“

„Chirurgická pro…prope… co?“

„Ále, to je takový složitý povídání. Radši mi vyprávěj ty, něco ze života hmyzu…“

To byl její a otcův oblíbený slovní obrat ke změně tématu. S chutí zakousla do chleba s pažitkovou pomazánkou.

„A co tedy letos, ještě jsi mi to neřekla?“

„Letos jsem odvázaná z nukleární medicíny a radiodiagnostiky.“

„Máme chytrou holku, já to vždycky říkal,“ pochvaloval si otec, vzal do ruky jeden krajíc a přesunul se k televizi.

To byl celý on. Dlouhé roky pracoval jako řadový úředníček na ministerstvu. Změnou poměrů v roce osmdesát devět o své teplé místečko přišel. Pravdou je, že byl snaživý a pracovitý, ale na překročení svého vlastního stínu nikdy neměl. Po revoluci míval plnou pusu silných řečí, co vše by mohl, ale vždy zůstalo jen u nich. Odvaha se do něčeho opravdu pustit mu chyběla. Od revoluce pracoval v administrativě skladu náhradních dílů pro nákladní vozy. Svou mužskou ješitnost krmil hlavně doma. Manželka však byla ráda, že má hodného a pracovitého manžela, dobrého otce pro svou jedinou dceru. Sama byla, jak se říká, ze staré školy. Řídila se tím, že pro manžela a dceru je třeba jen to nejlepší, že ona je vždy až na posledním místě. Z ušetřených peněz nakupovala hlavně pro ty dva. Když si měla pořídit něco pro sebe, bylo jí líto peněz. Je pravda, že těch u nich v rodině nikdy nazbyt nebylo. Otcův plat ani před, ani po revoluci nebyl nikterak závratný. Sama pracovala v kuchyni základní školy. Oba dva měli velikou radost, že se jejich dítěti podařilo dostat na medicínu.

„Snad to je konečná řada, Anna ukáže, že nejsme jen nějací hej počkej,“ s oblibou říkával otec, usazený ve svém ohromné letitém ušáku před televizí.

S přimhouřenýma očima si ji představoval jako paní primářku v čele skupinky lékařů, jdoucích na vizitu. Těšíval se, že vážnost rodiny stoupne. Jeho měšťácký pohled byl neotřesitelný.

Anna měla plnou hlavu myšlenek, s nimiž chtěla být sama. Po večeři se rozloučila s rodiči, osprchovala se a ulehla do postele. Při pohledu na hromadu učebnic a skript jí padl zrak na atlas anatomie. Když si s Olivíí, kolegyní a přítelkyní zároveň, vyzvedávaly skripta a učebnice, právě nad touto nehorázně objemnou knihou se Olivie pozastavila: „To je fakt celý na šest let?“

„Jen pro první ročník, děvče, jen pro první,“ uklidnila ji knihovnice.

Když přivřela oči, viděla před sebou usměvavého sympaťáka s černým sportovním vozem. Ještě nikdy se jí nestalo, aby ji nějaký hoch či muž takto zaujal hned při prvním setkání.

Následující dny se neuvěřitelně vlekly. Čtvrtek se blížil, avšak Vašek nevolal. Nedokázala však vzít do ruky vizitku, kterou jí dal a vytočit jeho číslo. Ve středu pozdě večer, když ležela na válendě v obležení studijních materiálů, zaslechla z chodby telefon. Matka byla rychlejší. Než k němu Anna došla, už sáhla po sluchátku. S přísným tónem v hlase ho zdvihla. Neměla ráda, když někdo rušil otcovu večerní siestu. Byl to opravdu Vašek.

„Moc se omlouvám, ale byl jsem mimo republiku a k telefonu jsem se dostal až teď. Doufám, že ten zítřek platí?“

Domluvili se, že na ni počká u oblíbené hospůdky študáků poblíž posluchárny Hlavova ústavu na Albertově. Probrala večer celou skříň, ale nic se jí nezdálo dost dobré. Nakonec zvolila své oblíbené černé kalhoty, světle modrý svetřík a černou vestičku. Dlouho nemohla usnout. Před sebou měla nejen náročný den ve škole, ale i první schůzku s Vaškem!

„Kdo to je? Jakej je? Co o něm víš?“ Olivie zvědavostí jen nadskakovala potom, co se jí Anna svěřila, že na ní bude po přednáškách čekat nová známost.

„Co takhle číslo slipů, to by tě nezajímalo?“

„No tak, je to bohatej Quasimodo, nebo chudej Delon?“ dotírala si ji Olivie.

„Řekněme, že bohatej Delon.“ Při vzpomínce na Vaška a jeho vůz a při pohledu na zvědavou Olivii jí bylo do smíchu.

„Jo, to dobře znám. Z praxe. Mohu tě ujistit, že bohatej Delon je vůbec nejlepší. Zaplatíš svařák, koupíš mu lístek na tramvaj a posloucháš na Petříně jeho romantický ševelení, když se ti dobývá pod svetr.“

Neurologie, která v tomto semestru končila nejen zápočtem, ale i zkouškou, se nepředstavitelně vlekla. Ten den si obě po ukončení svých studijních povinností opravdu oddechly.

„Ty, to je fáro,“ vykulila oči Olivie, která byla známá svým vášnivým vztahem k motorismu. Anna se usmála. Kousek od oblíbené hospůdky zaparkovaný vůz, který právě obdivovala její přítelkyně, bylo Vaškovo BMW. Majitel postával kousek od něho a zcela bezostyšně si prohlížel skupinky studentek.

„Ten mobilní rentgen, to je on?“

„Hm.“

Čas na delší odpověď nevybyl.

„Dobrý den,“ slušně je obě pozdravil a v mžiku si prohlédl Olivii od hlavy k patě.

„Vašek Vašák, moc mě těší,“ nečekal, jestli je Anna představí a už Olivii třásl rukou.

Potom se však obrátil k Anně a bylo vidět, že ho opravdu těší, že ji vidí.

„Držím palce, je to kus. Koukni na Janinku,“ pošeptala neslušně Olivie přítelkyni do ucha, když Vašek došel k vozu, dálkovým ovladačem jej odemkl a dvorně otevřel dveře. Kousek od nich stála jejich spolužačka a sledovala je s výrazem, jako by právě spatřila dvouhlavé tele.

„Pa, jdu dát Janince umělý dýchání, nebude-li potřebovat rovnou masáž srdce“ opět špitla, aby to Vašek neslyšel a rozloučila se s nimi.

Ve voze ji Vašek lehce políbil na tvář: „Tak kam, máte nějaké speciální přání?“

Anně, zvyklé dosud v nejlepším případě na rodinného favorita, lezly při pohledu na interiér vozu oči z důlků.

„Nechám to na vás, ale protože mám zítra docela náročný den, ráda bych byla nejpozději do půlnoci doma.“

Potěšeně pokýval hlavou. A než se stačila připoutat, vůz doslova vystřelil od obrubníku. Bylo vidět, že Vaška jízda těší.

„Dopravní předpisy jsou od toho, aby se porušovaly,“ rozpustile se smál, když ho upozornila, že každý řidič by měl znát cosi, co se nazývá pravidly silničního provozu a že jejich dodržování je pro něho zřejmě pojem neznámý.

„Neřídíte se, doufám, taky tou zásadou, že střízlivý člověk nezrychlí?“ dobírala si ho.

Strach neměla. Zdálo se jí, pokud to mohla posoudit, že i ve vysoké rychlosti řídí lehce a s přehledem. Líbilo se jí to. Uvědomila si, že ji chvílemi po očku s úsměvem pozoruje a úsměv mu oplatila. Cestou mnoho nemluvili. Propletli se celou Prahou a po chvíli jízdy po výpadovce na Karlovy Vary vůz odbočil do lesů, uprostřed kterých se vynořil kouzelný penziónek, navíc s vyhlídkovou věží.

„Konečná Kačerov, vystupovat,“ zasmál se, vyskočil z vozu, otevřel dvířka a rozpustile jí políbil ruku. Jeho chování i smích ji brzy nakazily. Penzion byl uvnitř pěkný a útulný.

Vzal do ruky jídelní lístek: „Mám hlad jako vlk, dnes jsem měl jen pět kafí. Co si dáme? Ňam ňam…“ pomlaskával bez zábran a listoval jídelním lístkem.

Anně žaludek stávkoval jako vždy, když se ocitla sama s cizím člověkem. Než si na někoho zvykla, trvávalo jí to dlouho a jedním z průvodních jevů bylo, že v cizí přítomnosti do sebe jídlo dokázala nasoukat jen stěží.

„Já bych když tak nějaký salát a minerálku.“

Vaškovi málem lístek vypadl z ruky: „No neříkejte, že vás tenhle jídelní lístek nechá chladnou? Nebo jste dnes už absolvovala lukulské hody?“

Vzpomněla si na tři obložené housky, které jí ráno připravila maminka, a na kakao z automatu. Když se podívala do jídelního lístku, být to za jiných okolností, sliny by jí tekly už při pouhém čtení.

„Jsem asi nevychovanec, to já mám od přírody. Za to fakt, ale fakt nemůžu. Nemohli bychom si tykat? Mně by se blbě říkalo nehňahnějte se tak v tom jídle. Nerejpej se v tom a jez, to je přeci jen lepší. Ne?“ zase se na ni rozpustile podíval.

Rozesmála se. Tréma z ní, jak mávnutím proutku, opadávala. Takového kluka ještě nikdy nepotkala.

„Tak co, vybráno? Jestli nejsi vegetariánka, doporučil bych dvojitý steak, před tím některý z těch předkrmů, jsou opravdu dobré. Tady vaří pan kuchař s velkým P! Salátky jsou taky ňam. A co vínko?" Chvíli hledal a pak doporučil Anně určitou značku. Když ji našla v nápojovém lístku a podívala se na cenu, málem spadla pod stůl.

Seděli, povídali si, čas ubíhal. Dozvěděla se, že Vašek vystudoval vysokou školu zemědělskou, oboru se však nevěnuje. Chytil příležitost ve správný čas za pačesy a pustil se do podnikání. Začal po revoluci s dovozem ojetin a v současné době vlastní velký autobazar.

„To víš, z hnojárny ještě nikdo nezbohatl. Naši obraceli každou kačku v ruce, nechtěl jsem být jako oni. Podívej, co se člověku všechno nabízí! Mám rád rychlý auťáky, motorky. Miluju moře, hory. Co chci, to mám. Samozřejmě že za určitý riziko. Za vše se platí daň. Ovšem ne vždy státu,“ rozesmál se. „Moc volnýho času není, ale zas si ho můžu užít podle svých představ.“

Byl někde úplně jinde než ona. Peníze pro něho zjevně nebyly problém. Potěšeně však zjistila, že není tou bezduchou loutkou, která se chlubí plnou peněženkou a s klapkami na očích mele pořád to samé. Pár podobných znala. Nebyla hloupá, měla spoustu zájmů, ráda chodila na výstavy, do divadla, zajímala ji historie. Je pravda, že při studiu medicíny moc volného času neměla, chtěla být ve škole dobrá. Byl to její vysněný obor. Na gymnáziu se celé čtyři roky učila na samé jedničky a na medicíně žádné zásadní potíže s prospěchem také neměla. Měla v sobě jakýsi motor, který ji hnal. Teď o tom všem vyprávěla Vaškovi se zaujetím, se kterým se člověk svěřuje dobrému příteli. Se zájmem jí naslouchal.

„Od malička jsem si hrávala na paní doktorku. Své léčitelské choutky jsem realizovala na pacientech rekrutujících se z řad mých malých kamarádů. Ne všem maminkám se však zamlouvalo, že místo nažehlené holčičky či chlapečka se jí vrátila domů načerveno obarvená malá mumie. A tak další věrnou pacientkou se stala babička. Statečně snášela mé léčitelské pokusy a rozzlobila se na mě opravdu jen jednou. To, když jsem jí obě „zlomené“ ruce ofačovala k sobě obinadlem, které jsem na konci roztrhla a zavázala na několik uzlů. Namísto dlahy na „zlomené“ nohy jsem použila nohy od židle, na níž babička seděla. Precizně jsem k nim poraněné babičce přikurtovala obě nohy, a po celé odpoledne ji odmítala odvázat, abych neznejistila průběh hojení. Ten den zrovna nikdo nebyl doma, tudíž se babička pomoci dovolat nemohla.“

Vašek se smál, až se za břicho popadal: „No ty jsi byla pěkný číslo.“

„Uvidíme se ještě?“ podíval se jí do očí, když s leknutím při pohledu na hodinky zjistila, že půlnoc bude coby dup.

„Na kom to záleží?“ pohlédla mu do očí.

„Pouze a jen na tobě, rád bych tě opět viděl, paní doktorko. Co nejdřív.“ Čekal na odpověď.

„Proč ne, pane velkopodnikateli?“

Spokojeně se usmál a zavolal vrchního. Zaplacená cifra představovala Annino měsíční kapesné.

„Jsem já to ale sklerotik,“ plácl se do čela, když přicházeli k vozu. Autíčko poslušně zareagovalo na dálkový ovladač a pozdravilo je bliknutím světel. Vašek otevřel zavazadlovou část a vyndal z ní velkou kytici růží.

Byl to krásný večer, Vašek byl milý společník. Samozřejmě, že si ho v průběhu večera dobře prohlédla. Tmavé hnědé vlasy se mu přirozeně vlnily, oči měl hnědé až do černa. Že na sobě nešetří, bylo patrné. Na ruce měl drahé hodinky z lehkého kovu, velice podobné těm, které jednou v zahraničním katalogu obdivoval její otec. Chytrý, vtipný a hezký Vašek Anně imponoval, krásné auto a večeře ve dvou, jakou nikdy nepoznala, se jí líbily. Byla však po tom večeru přesvědčena, že by se jí zamlouval stejně, i kdyby byl tím „Delonem“, jenž by jí špital do ouška na Petříně, jak říkala její kamarádka.

„Tak jaký to bylo?“ vyzvídala Olivie druhý den, když se po poledni sešly před velkou posluchárnou Purkyňova ústavu.

„Myslíš Delona nebo fáro?“

„No obojí. Fáro šacuju nejmíň na melouna, to bych si tedy dala líbit. Ovšem toho fešáka taky.“

Anna vykulila oči: „Melouna? To myslíš jako milion?“

„Ne, to myslím asi tu zelenou močopudnou kouli, naivko.“

Olivie opravdu motorismu vášnivě holdovala a o vozech toho věděla mnohdy víc než leckterý muž.

„Ty myslíš, že všechny ženský musí rozdělovač považovat za kus mixéru, který se nedopatřením ocitl pod kapotou, co?“ útočila na asistenta Kubelku, který nahlas zapochyboval o jejích znalostech z oblasti motorismu. „Jak jsem tak na tebe včera koukala, dalo ti dost práce se rozjet a nezaplést si ruce do volantu, nehledě na to, že tvoje auto asi nemá jiný, než druhý rychlostní stupeň, co. Zvláštní auto. Nebo že by to bylo řidičem?“

Kolegové se mohli smíchy potrhat. Olivie měla spoustu kamarádů, kteří ji nechali svézt ve svých plechových miláčcích. Doma u rodičů občas obhospodařovala starého forda. Ve svém pokoji na koleji měla, kromě umělého kostlivce Viktora a haldy skript, stohy časopisů o automobilismu a v rámečku na stole namísto fotky kluka vždycky fotku závodníka Formule jedna, který právě vedl.

„Tak co ženich, povídej,“ žadonila Olivie.

„Ženichem“ nazývaly obě jaksi univerzálně všechny potenciální nápadníky. Stejně tak, jako slovem „pani“ označovaly ženy, bez rozdílu věku, které se chovaly macešsky ke svému zevnějšku. Byla to bohužel hojně zastoupená část žen, většinou zřejmě provdaných, neboť ty dříve určitě hezké a zajímavé holky na sebe najednou přestaly dbát. Zcela samozřejmě nosily svá kila navíc, na hlavách účes braný přes kopírák. Na sobě měly to, čemu Anna s Olivií říkaly „ženské maskáče“ a v čem se naprosto bravurně ztrácely v šedi města. Mužskou variantou „pani“ byli „řidiči autobusu“, pupkatí taťuldové, v lepším případě se zmaštěným vlasem, v horším tak zvaně „nahoře bez“.

„Né né né, takhle nechci dopadnout,“ kvílela občas bez zábran Olivie, když potkaly společně „pani“ a Anna jí dloubala do žeber, aby usměrnila její chování.

„Jestli by všechny moje budoucí pacientky měly vypadat jako „pani“, tak jdu dobrovolně rovnou na patologii. Tam jsou taky všichni tak studení a zelení.“

„Neboj, budeš léčit samý mladý a krásný. Pokud se ovšem nerozhodneš pro plastickou chirurgii a z ksichtů nebudeš vyrábět obličeje.“

Přes svou citlivější povahu měla také slušný smysl pro humor, Olivie však byla bezkonkurenční živel a komik. Anna jí v kostce vylíčila průběh večera stráveného s Vaškem.

„To může potkat jenom takovou Popelku, jako jsi ty. Čáry máry pic a je tu princ. Na mě zase zbyde jen ten Zděněček,“ křenila se Olivie.

Zděněček byl jejich spolužák z kruhu, který se jí neúnavně druhým rokem dvořil. Jeho vysokou, hubenou až vychrtlou postavu, s rachitickým hrudníčkem a téměř maximálním počtem dioptrií na každém oku, nešlo přehlédnout.

„Tak ti nevím. Profesor říkal, že lékař má v pacientovi vzbudit maximální důvěru, ale až některý z nich spatří blížícího se Zděněčka, věřím, že i ten, co je už hodinu po smrti, raději uteče. Už se těším, až se Zděnda ocitne na operačním sále. Obávám se, že školu s pláčem vzdá. Jak ho znám, ten omdlí i při pohledu na staženýho králíka.“ Zděněček byl vděčné téma.

„Pamatuješ při prvních pitvách? Bála jsem se ho víc než těch nebožtíků.“

Pomalu by bývaly uzavíraly na Zděněčkovu odvahu sázky.

„Prosím tě, takovej chytrej kluk. Jenom si trochu plete hypnotika s narkotikama.“

„Taková nepodstatná drobnost, viď. Představ si jeho výraz, až by mu pacient, premedikovanej hypnotikama utekl z operačního stolu, sotva by se ho dotkl skalpelem!“

„No jo, když on ale člověk většinou po takovým hypnotiku blbě snáší, aby z něj někdo doloval apendix…“

Obě spustily nezastavitelnou lavinu smíchu. Po chvíli Olivie umlkla.

„Co je, vypadáš jako bys přemýšlela, a to je u tebe dost neobvyklý jev,“ dobírala si Anna kamarádku.

„Přemejšlím nad tím tvým ženichem. Co za tím může bejt. Krásnej, chytrej, milej, bohatej… není tam těch plus nějak moc?“

„Třeba tě časem potěším, třeba se z něj vyklube notorický alkoholik, sukničkář a lhář.“

„Hm, nebo zloděj, případně vrah. Masovej,“ snila Olivie a vysloužila si od Anny mohutný žďuchanec.

Letní semestr končil, zkouškové období trvající čtyři týdny bylo na spadnutí, učení byla spousta. Ani Vašek neoplýval množstvím času. Vídali se s Annou po chvilkách v průběhu týdne, o víkendu spolu pokud možno trávili alespoň jeden den. Pomaličku si už zvykala na to, že Vašek na schůzku dorazil každou chvíli jiným vozem, vždy takovým, který poutal pozornost. Pokud jej viděla i Olivie, začerstva Anna obdržela informace, o jaký vůz se jednalo. Jaká to byla značka, jaký byl obsah, kolik válců, jaká je u takového auta cenová relace.

„Uděláme si radost,“ konstatoval Vašek při jedné ze schůzek na konci týdne.

Přijel pro ni svým černým BMW. Počasí přálo, střecha byla dole, zážitek z jízdy byl kouzelný. Po krátké jízdě zastavil u obchodu s luxusní módou. Prodavačky ho vítaly, jako starého dobrého známého.

„Nazdar Vašíku, tak co? Nemám rovnou objednat nákladní taxi?“ dobírala si ho sotva dvacetiletá velice pohledná dívka.

„To víš, děvče, ze všeho jsem přes zimu nějak vyrost´“.

„Do šířky, do šířky, Vašíku? Víš, jak se to říká o tom kohoutovi…“

Vaškovým příchodem jako by krám ožil. Anna sledovala veškeré to družení se a radování s rozpaky.

„Tak, porozhlídni se a vezmi si všechno, co se ti bude líbit. Mám jen jednu podmínku: všechno to chci na tobě teď hned vidět!“

Anně bylo, jako by ji polil vařící vodou. Posezení v drahých podnicích, vyjížďky přepychovými vozy, květiny na každé schůzce, na to si pomalu zvykala. Ale tohle? Nesdílela Vaškovu radost, s níž se vrhl mezi regály, bral do ruky, co se mu zalíbilo a mizel s tím v kabince. Po chvíli si jejích rozpaků povšiml.

„Copak, beruško, nelíbí?“

„Tohle ne, Vašku, to nejde. Dobře víš, že si nevydělávám, takhle drahé věci si nemohu koupit.“

„A kde je problém? Na peníze nekoukej, peníze byly, jsou a budou. Víš, jak se to říká,“ smál se zcela upřímně, ale tím ji z jejích rozpaků nevyvedl.

„Neblázni, Ani, kdybych nechtěl, tak ti to nenabízím. Pro mě to je maličkost a tobě bych rád udělal radost,“ ztišil hlas, „jsi krásná a chytrá holka, takovou jsem si vždycky přál.“

Přes veškerou snahu se mu nepodařilo zbavit ji ostychu. Když si Anna místo sebe představila Olivii, musela se usmát. Byla si jista, že Oli by nezaváhala ani na chvilku a nejen, že by s radostí vyzkoušela veškeré oblečky snad včetně pánských modelů, ale během deseti minut by se skamarádila s personálem obchůdku. Aby Vaškovi nepokazila radost, vzala do ruky černé saténové tílko na tenounkých ramínkách a stydlivě jej odnášela do kabinky.

„Ani, tohle je úžasný, to si musíš vzít, to ti bude ohromně slušet!“

Prodavačka nesměle poodhrnula závěs a podávala jí hromadu barevných oblečků, které jí do ruky vrazil Vašek.

Když po více než hodině z obchůdku odcházeli, připomínali vánoční stromečky. Anně do šatníku přibyly dvoje dlouhé letní šaty, několik triček, módní kalhoty, krátké koktejlové šaty ke kolenům a dvě kabelky v odpovídajících barvách, aby ladily s nakoupenými oblečky. Měla všechny možné pocity, jen ne radost.

Když dorazila domů a do večera se konečně trochu uklidnila, vzala první kousek na sebe a zálibně se prohlížela ve velkém zrcadle umístěném uvnitř své šatní skříně. Stalo se, co by si přála ze všeho nejmíň – náhle a bez zaklepání vešla matka. Zaraženě hleděla na hromadu šatů, na nichž ještě visely cedulky, takže si ani nemohla dovolit tu malou lež, že je má půjčené.

„Co to je? Kde jsi na to vzala?“ matka si zapřela ruce v bok a čekala na odpověď.

V duchu rychle hodnotila situaci. Vždyť nic špatného neudělala, proč by nemohla říct pravdu?

„To mám od Vaška.“

„To jsem tedy postřehla, že máme v poslední době z domu květinářství, ale tohle se mi nelíbí. Nevím, že bys měla vážnou známost!“

Matka měla pravdu. Anna se sice občas zmínila o Vaškovi, který ji doprovází do kina či na výlety, ale víc o něm doma hovořit se jí nechtělo.

„Nevím, jestli se tomu dá říct vážná známost, nakonec co je vážná známost? Příslib svatebního dne, družiček, divadla pro příbuzenstvo? Dnes se na to, mami, zas tak moc nehraje. Lidi spolu žijí šťastně i bez toho pověstného papíru.“

„Aničko, tohle tedy ne. A navíc nevěřím tomu, že by ti nějaký hoch jen tak kupoval takovéhle oblečení. A nakonec ty spousty kytek taky ne.“

„Není to, mami, nějakej hoch. Vaškovi je třicet, vystudoval vysokou školu a teď podniká. A docela mu to jde. Známe se od jara, proč by mi nemohl dát dárek?“

Matka na ni pochybovačně hleděla. Anin tón nebyl zdaleka tak přesvědčivý, jak by si bývala přála. Sama v sobě měla z celého vztahu s Vaškem ještě pořádný zmatek, navíc po takovém dni, jaký ji připravil.

Z chodby se ozvaly kroky a vzápětí do pokoje vešel otec.

„Kde jsi? Začíná ti ten film,“ podmračeně se obrátil na matku.

„Jen si tu trochu povídáme,“ zjevně zaskočena couvala z pokoje.

„Co je to tu za bordel? Samý hadry, to si to nemůžeš uklidit?“ broukl ještě otec na Annu a spěchal k televizi.

Když se za nimi zavřely dveře, klesla na válendu. Znala svého otce – ten by Vaška nikdy nepobral. Každý, kdo měl víc, než starou ojetinu v garáži a průměrně zařízený byt, byl u něho grázl, podvodník a zloděj. Uvědomovala si, z čeho jeho názory a chování pramení. Kromě řečnění o tom, co by dokázal, kdyby měl na to žaludek jako ti „gauneři“ kolem, měl její otec bratra Arnošta. Neměl ho rád. Arnošt byl na rozdíl od něho opravdu podnikavý a zakrátko po revoluci opustil zaměstnání a začal vozit z Německa počítače. Nejdříve to bylo úplně amatérské podnikání, ale naučil se v tom chodit a postupem času vybudoval firmičku, specializující se na výpočetní techniku. O zákazníky neměl nouzi. Rodinnou škodovku již dávno vyměnil za nového opla, teď už několikátého v pořadí. Tohle sousto otec nikdy nestrávil. V důsledku svého komplexu dokázal okolí takřka terorizovat. Pokud se na dálnici za jejich rodinným favoritem objevil rychlejší vůz, otec se zařadil do levého pruhu, přiblížil se k vedle jedoucímu vozu a snažil se předjetí znemožnit. Byl ochoten téměř riskovat životy svých blízkých, jen aby toho „grázla podnikatelskýho vychoval“.