PETRA NACHTMANOVÁ

AZUROVÉ NEVĚRY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 16. a 14. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Třetí vydání, 2. elektronické

Obálku navrhla a zpracovala © Angela Fristoe

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-19-9 (epub)

ISBN 978-80-88272-20-5 (mobi)

Kapitola první - Nechtěná probuzení

Stočená do klubíčka vypadala nádherně kočkatě. V teplé peřině si broukala blahem a zapomínala na skutečnost. Rozhodně neplánovala dobrovolné vstávání, ale smůla. Násilný čin vzbuzení se totiž uskutečnil dnes již dvakrát. Právě před chvílí ji probral šílený budící systém a krátce po půlnoci její miláček. Možná by mu i odpustila, jenže se jí do spícího režimu vetřel v dost nevhodnou chvíli.

Zrovna prožívala milostný románek s ideálním mužem. S vysněným rytířem ženských srdcí, který neměl žádné chyby a špatné nálady. Ne, sny neřadila mezi nevěry. Snem se přece člověk musel vypořádat s celodenním nákladem brutální honičky za peněžním života blbnutím. Bez pěkných snů by nejspíše žila pouze polovičatě. Už se kolikrát ocitla s cizím mužem v ještě cizejším pokoji a někdy nešlo ani o žádnou místnost, kde prožívala chvíle slasti.

„Vstávej! Vstávej, Emo!“ volal na ni v noci Martin, když si klidně trajdala mimo doslech jeho hlasu.

Jela na černém koni, oděna do luxusních modrých společenských šatů z poslední chic kolekce Adele Leblanc. Náhle se pohodová jízda změnila v zemětřesení. Vše se otřásalo a musela se dost pevně držet, aby nespadla z koně přímo do pukající zeminy. Hluboký kráter se od ní chystal rozdělit milovaného krasavce Leona.

„Miluji tě, svůdná krásko!“

„Leone, pospěš si. Přidej! Leonééé!“ stačila vykřiknout, než ji oslepil silný vítr. Něco silnějšího než láska s ní schválně lomcovalo, aby spadla a zničila veškerou nádheru. Romantického Leona už nikdy víc nespatřila. Ocitla se úplně sama v neznámé krajině, kde řádila spousta přírodních živlů. Nepomohlo ani její prosebné volání o slitování ve jménu nekonečné lásky.

„Emo, no tak, nespi!“

„Co je?“ probrala se a chvilku trvalo, než se přenesla zpátky do reality.

„Něco blbýho se ti zdálo, křičela jsi ze sna.“

„Proč blbýho?“

„Copak já vím? Divně jsi vzdychala a pak něco vykřikovala.“

„Co jsem vykřikovala?“

„Nevím… Vzbudilo mě to.“

„Tebe přece nevzbudí ani bagr pod otevřeným oknem. Neříkej mi, že tě můj tenký hláseček vyrazil ze sna přímo do temný noci!“

„Náhodou mě minule dost hnusně probrala sekačka na trávu.“

„Ve dvě odpoledne. Vyděsil ses kvůli špatnýmu svědomí. Slíbils mamce posekat zahradu, ale nakonec si radši objednala hodinovýho manžela. Kdyby čekala na splnění tvých slibů, mohla by ti místo sekačky připravit sněhovou frézu.“

„Hmm, takhle mi připravila účet k proplacení. Pěkně jsem se prohnul. A nepřeháněj. Zrovna jsem se k ní chystal.“

„Jasně, i velký plánování naplní člověka ohromným štěstím.“

„Zase rejpeš.“

„Nerejpu. Vzbudils mě a naštval.“

„No dobře, zrovna jsem se pokoušel usnout. Během spaní se má mlčet. V noci meleš víc než ve dne. Je to možný?“

„A co jsem tedy říkala? Mě by to hodně zajímalo.“

„Fajn, já tě nechtěl rozčilovat. Volala jsi nějaký exotický jména a taky vzdychala.“

„Asi jsem vzdychala kvůli drastickýmu buzení. A možná díky prožitýmu nabitýmu pracovnímu dni. Člověk se s náloží povinností přes noc dost pere, aby mohl fungovat dál.“

„Tipoval bych to na úplně jinej druh vzdechů.“

„Erotický?“

„Ne, spíš po maratónským běhu. Ještě lepší příklad by byl po rychlý psí honičce. Pamatuješ na sousedovic Ajdu, oddechovala strašně rychle – hehehehehehehe…“

„Přestaň! Nemusíš napodobovat fenu po pořádný záletný akci. Být týden zavřená v kleci, taky běhám jak splašená a dejchám na plný pecky.“

„Já ji nenapodoboval. Chtěl jsem ti dát názorný příklad tvýho nočního projevu.“

„Buď rád, že jsem ti nedávala žádný sliby, ráno bych si je nepamatovala. Hmm, víš co? Radši se znovu pokusím usnout. Je půl jedný ráno, co nevidět vstávám do práce.“

„Hlavně neusni dřív než já.“

„A proč?“

„Nerad bych se tady převaloval až do svítání.“

„Hmm. Tolerance ti nic neříká? Příště mě nebuď uprostřed noci! Ani kdyby ti připadalo, že mě unáší vetřelci na planetu slizu, jo?“

„Fajn, zase to tolik neprožívej. I mladej chlap si potřebuje oddechnout od manželky. Kdy jindy než během spánku?“

Naštval ji. Všechno rozváděl a myslel jen na sebe. Sobec! Ani ho nenapadlo pomyslet na to, jaký krásný sny by se mohly odehrávat.

Raději odešla do koupelny. Usadila se na toaletu a s opřenou hlavou se vrátila do chvíle, kdy s ní muž netřásl, nespustil snové zemětřesení a uvolněně laškovala s krásným Leonem. Ten ji před projížďkou na koni něžně líbal a pevně tiskl na své svalnaté tělo. Měli společně dojet na odlehlé místo a tam… Zavrčela, spláchla, opláchla si ruce, poplácala obličej a opět zahučela do peřin. Zkoušela se vrátit do stejného snu. Nešlo to.

Jenže tohle se nepřihodilo poprvé. Krásné sny se vždycky najednou utnuly a přišlo poznání, že se nekoná nic jiného než práce, povinnosti a občas za odměnu trochu radosti. A nejhorší na konci všeho snění byl ten odporně pípající budík. Klidně si přetrhl nitě správně tepající romantiky a uvrhl ji do vězení podivné přítomnosti. Jako nyní.

„Ráno, raníčko, vstávej, štěstíčko! Uááááá!“

Nerada se potácela z rozehřátých peřin. Nejprve se pořádně protáhla a zopakovala zívací rituál.

„Martine?“ radostně se otočila po jeho jemném doteku a vzápětí zamračila. Chtivý dotek? Pche! Náhodou zabrousil dlaní na její záda, když se obrátil na bok. Marně čekala hned po ránu záblesk nečekané intimní chvilky. Milovat se místo snídaně? Možná při zavřených očích na jiném místě a s někým jiným. Ten její manželský zázrak měl půlnoc.

Mírné zklamání z žádného náhlého zvratu všednosti ji zbavilo odporu k opuštění měkkého pohodlí. Rychle ze sebe odsunula zbytek peřiny a vstala.

V krátké saténové košilce na ramínka nejprve zamířila k míse s ovocem. Rozkrojila dva pomeranče a postupně z nich odšťavňovačem vysávala šťávu. Vyndala si ze skříňky misku, nasypala do ní směs müsli se sušenými lesními plody a zalila mlékem z lednice. Potom se na chvíli opřela o kuchyňskou linku, hmátla po kupičce dopisů ze včerejška a začala je za občasného zívání třídit. Pět obálek putovalo rovnou do koše, dvě nalevo pro Martina a tři si strčila k sobě do tašky. Dovnitř přihodila peněženku a mobilní telefon.

„Martine, vstáváš? Někdo ti volá!“ houkla nahlas do ložnice. Nedostávalo se jí však odpovědi, i přestože si s ním někdo přál mluvit po telefonu.

„Martine, slyšíš? Ty to nezvedneš? Jakej nedočkavej blázen ti může volat v sedm ráno?“

„Ty!“ zahučel krátce a rychle se přetočil na druhý bok.

„Co já?“

„Ty mi voláš.“

„Proč bych ti volala, když stojím pár kroků od tebe?“

„Nevím. Mstíš se za noc.“

„Nějak nechápu…“

„Hmm, to je ti podobný. Dej mi ještě chvilku, jo?“

Víc se s ní nebavil a nic podrobně nevysvětlil. Znovu otevřela tašku a vyndala mobil. Zrudla sama před sebou. Fakt mu volala. Omylem! Přísahala, že se spletla. Asi nějak víc přitlačila, když si telefon ukládala. Ale co, snad se nezblázní. Pomyslně nad tím mávla rukou. Ostatně, první ranní pokus o svolávání mini rodinného klanu skončil vždy fiaskem.

Ráda vzpomínala na doby, kdy se o nic intimního nemusela prosit. Nebylo to tak dávno. Jejich vztah už měl mnoho pěkného za sebou. Z dětského kamarádství se vyvinula láska. Stali se z nich zamilovaní blázni, později manželé a momentálně se několik let nacházeli v neutrálním stavu. Projevoval se tím, že si každý hrál na svém písečku. Nikdo nadšeně neprozkoumával pískový hrad druhého, v domnění, že by tam stejně nic nového neobjevil.

Ema se ještě občas snažila rozbouřit poklidné vody, ale nedočkala se žádných zázraků. Praktičnost, pohodlí i lenost začaly převládat nad všemi dalšími pocity a rovněž řídla slova o lásce a vzájemném citu.

„Ty už mě nemáš rád!“ zoufala nahlas v jedné z těžších chvil, kdy měla všeho nad hlavu a potřebovala dostat okamžitou dávku velké lásky bez hranic fantazie.

„Proč, proboha?“ ptal se překvapeně Martin, přežvykující sousto dobře propečeného kuřete.

„Nic neříkáš, jenom mlaskáš.“

„Vždyť se ti to moc povedlo! Opravdu skvělý kuřátko a ty brambory chutnají tak nějak jinak… romanticky mořsky, lásko!“

Lásko dodal trochu nesměle. Možná se i styděl veřejně prohlašovat něco o lásce, protože dlouhodobě trvající vztah přestával být v dnešní moderní době „in“. Ti, kdo ho doma měli, se před ostatními nemohli moc vytahovat, aby neupadli v podezření, že si vymýšlejí. Ve druhém případě si vysloužili akorát vážná prohlášení: „Brzy vás dva stejně něco podobného potká!“

Bohužel, většinou jim dávala za pravdu. Ani romanticky mořsky neznamenalo v tuto chvíli pro Martina žádné bláznivé milování v písku, nebo hledání mušliček na mořském pobřeží v brzkých ranních hodinách. Romantika se přesouvala ke každému, dosud neochutnanému, žvanci.

„Brambory ti připadají romanticky mořský, protože jsem je posypala rybím kořením.“

„Rybím kořením? Nedává se na ryby, škeble a chobotnice?“

„Ryby jsou dneska drahá záležitost. Myslím ty pravý, nenapíchaný vodou, co udělá z jedný porce kilo masa.“

„Ale rybí maso normálně obsahuje víc než padesát i víc než osmdesát procent vody, Emičko. Chceš, koupím čerstvý ryby a využiješ na ně to rybí koření. My si přece můžeme dovolit koupit všechno, po čem jazyk zatouží.“

A skončili u nákupních plánů, ostatně jako vždycky. Tělo přestalo potřebovat city a soustředilo se na věci k přežití, a to i v nadbytečném množství.

Místo vzpomínek raději odešla do koupelny s vytápěnou podlahou. Nahá prošla místností plnou barev a spočinula pod masážní sprchou. Milovala ranní a večerní relaxaci.

Provoněla se masážní houbou s přírodním levandulovým mýdlem. Umyla si dlouhé hnědé vlasy heřmánkovým šampónem, pak ze sebe vše spláchla a ještě chvíli nechala proud vody dopadat na kůži.

Škoda. Již dávno pominuly doby, kdy Martin jen předstíral, jak se mu strašně moc nechce z postele. Potom ji takhle překvapil pod sprchou. Potichu otevřel, aniž by si všimla, objal, líbal a něžně se s ní miloval…

Těšil ji zájem a vášeň. Jenže doby vášně dávno odnesl čas. Nyní by sotva očekávala překvápko. Snad by ji vyrušil, kdyby cosi nutně hledal, ale ani delší pohled na její nahé tělo by ho neudolal k neplánovaným erotickým hrátkám.

Opět dostala chuť se pokusit o zvrat. Znovu ho vzbudí! Spiklenecky se zašklebila a pokryla si pěnou prsa a intimní místa. Na břiše provedla umělecké dílo trochu šikmého pěnového srdce a láskyplně zvolala:

„Miláčku, honem sem pojď. Něco se tady rozbilo.“

Poprvé ani podruhé žádná reakce. Potřetí změnila taktiku a zakřičela:

„Pomóóóc, zachraň mě! Pomóóóc!“

Za pár vteřin se rozlítly dveře od koupelny.

„Co se stalo?“

„Něco se tady dole rozbilo. Řeže mě to do nohy.“

„Co se může v rohu sprcháče rozbít? Možná praskla dlaždička. Kouknu na to.“

„Hned, jo?“

„Jo.“

Zívl. Posadil se na bobek a mžouravým pohledem zkoumal dolní pravý roh. Tak nějak počítala s následnou otázkou: „Co se stalo? Nic nevidím.“

A právě v tento osudný moment, kdy vzhlédl od špiček nohou až k očím, se začala svůdně kroutit.

„Co je? Potřebuješ na záchod? Pustím tě, stačí říct. Není nutný vysílat mlčenlivý signály, nemusel bych si všimnout a pustila bys mi to na hlavu. Stejně tady nic není, tos udělala schválně, abych vylezl z postele.“

„Hmmm…“ – to bylo jediné, na co se zmohla a ke zdánlivě dráždivým praktikám ztratila zase na delší čas odvahu.

„Jdu si ještě na pár minutek lehnout.“

„No jo… vzbudím tě.“

Slyšela, jak sebou plácl do vodní postele, až se rozvířila velká vodní bouře. S Martinem už ani nehne. Zabalila si vlasy do ručníku, ovázala tělo osuškou, vklouzla do měkkých pantoflí a přešla opět do ložnice. Nejprve zamířila do přilehlé šatny, kde si vybrala oblečení. Přehodila vše přes židli a škodolibě se usmála.

„Dneska tedy usteleš ty?“ ptala se směrem k zachumlanému manželovi, kterému zpod peřiny vykukoval jen hnědý rozcuchaný ježek. K ránu mu stačil mžik a znovu zabral.

„Martine? Slyšíš mě?“

Přešla na jeho stranu postele a zatahala ho za ruku.

Cukl sebou, otevřel oči a pronesl to nijak hlasivky nenamáhající „Hmm“.

„Vím, vstáváš až skoro za hodinu. Až vylezeš, tak ustel. Nebo vyskoč teď a postarám se místo tebe.“

„Ty máš dneska zase den. Mstíš se mi za noční buzení?“

„Nejsem žádná vlčice mstitelka. Jen moderní a praktická žena.“

Po dalším „hmm“ následovala velmi pomalá otočka na záda. Pěstmi rukou mnul slepené oči, zamžoural, zaostřil, zívl a důsledně se protáhl.

„Ještě nejsi oblečená?“

„Ne. Pod osuškou jsem úplně na Emu,“ pronesla trošku vyzývavě, jako by to nebylo jedno. Stejně se nezajímal, jestli má už na sobě prádýlko, nic, nebo kožich. Zajímal se z praktických důvodů – neměla oblečení a ani usušenou hlavu, mohl si pospat ještě minimálně půl hodinky, než by se vydal ke společné snídani.

„Emičko, já šel spát strašně pozdě.“

„Spíš brzy. V půl čtvrtý ráno. Ale na to se nevymlouvej, šlo o tvoje vlastní rozhodnutí brouzdat po netu. Za tuhle noční ti nikdo neplatí.“

„Za dnešní noc můžeš ty a postel. Já šel spát krátce po půlnoci, ale ty jsi nejdřív měla divoký sny a potom jsi dělala děsný vlny. Nakonec jsem se sebral a šel zase pátrat v počítači.“

„Hmm, to ti tak věřím. Připravil jsi mne o super sny, proč bych sebou mlela?“

„Fakticky, nevymýšlím si. Nejspíš si druhý sen nepamatuješ, to je vědecky dokázaný. Všem se něco zdá. Pořád. Jenom si určitý příběhy neužiješ, protože se ti nezabydlej na tom správným místě v mozku. Vlnila ses jak vlasy v natáčce.“

„Blbost! Chceš mne z něčeho usvědčit, abys omluvil svou závislost na pochybných webovkách. Měl jsi počkat ještě pár minut a určitě by mě všechno přešlo. Neříkej mi, že by pěkný snění trvalo celou noc. To by odporovali všichni vědci světa.“

„Kdo ví. Kdybych tě neznal, vsadil bych sto procent vkladu na to, že máš milence.“

„Hmm, ve snu se někdo mihl. A měl i koně.“

„Hlavně, že nevlastnil smradlavý velbloudy a nechtěl si rozšířit stádo výměnou za tebe.“

„Jedovatej paznehte! Závidíš mi trochu snový lásky. Možná bys měl zavzpomínat i na svoje velký myšlenky – nevěra ve snech se nepočítá.“

„Nic neříkám. Jen bych si dovolil ještě pár minutek zalovit ve snech.“

„Lov si, kde chceš, já jdu snídat a ty usteleš. Víš, jak nesnáším, když se vrátím večer domů a je to celý zhňácaný. A ty se k tomu nikdy dobrovolně nemáš.“

Nejraději by každé ráno vyndala peřiny na vzduch. Občas si troufla i ve městě vystavit peřiny na balkóně. Ovšem pak našel Martin na internetu zprávu, jak kvůli jedné peřině volala ženská hasiče, protože jí ulítla kvůli silnému větru a zdobila asi čtyřmetrový strom. Větrání peřin probíhalo tedy při okně dokořán, rozložením na židlích a přes pelest.

Chytil ji láskyplně za ruku a mrkl.

„Kolik je hodin?“

„Deset sloních.“

„Snových? Jsi zlato, dáváš mi deset minutek k dobru. Já to věděl, nejsi zákeřná sadistka.“

„Žádný sny! Sloní kroky vpřed. Když pořádně natáhneš krok, stáhneš deset kroků na polovic.“

„Ach jo. Co máme k snídani?“

„Nevím co ty. Já to, co obvykle.“

„To, co obvykle minulý dva měsíce, nebo dva roky před tím?“

„Hádej!“

„Hmm, škoda. Kdy už konečně přestaneš jíst zrní a rána provoníš smaženou slaninkou, vajíčky, toastíčky, koláčky a chleby s paštikou?“

„Pro tebe kdykoliv, já se snažím doživotně přeorientovat.“

„Slíbil jsem ti solidaritu.“

„Klidně ji poruš.“

„Před tebou a před sebou samým ne.“

„Hmm, proč máš vzadu v lednici poschovávaný ty klobásy, trvanlivý salám a tučný sýry?“

„Na krizovku. Může přijít kdykoliv.“

„Prosím tě, vůbec tě nechci mučit. Odcházíš až po mně, takže si klidně nakup, co hrdlo ráčí, uvař a sněz. Za ty dva měsíce se už snad ovládnu a neokoušu tě z chuti, jak budeš provoněný smaženými vajíčky. Mňam, radši už mazej z tý postele.“

Posadil se a přitáhl si ji k sobě. Z radosti v ní hrklo. Ochotně by se nechala přenést zpět do doby, kdy je čekalo společné mazlení a škádlení pod peřinou, objímání, pusinkování a hlazení. Obětovala by i včasný příchod do zaměstnání a prostě se na něco vymluvila. Jenže nadšení z proklatě strhující blízkosti netrvalo dlouho, políbil ji sice na břicho, ale přes osušku! Jak dojemné!

„Ohryzaný od tebe bych vypadal ještě hůř než teď po ránu. Četlas o tom chlápkovi veteránovi, jak ho v pečovatelským domě okusovaly myši?“

„Ne… fuj, ty máš po ránu zprávy. Já ještě nejedla. To mi děláš schválně! Minule jsi vykládal, jak vyrábějí ty kukuřičný lupínky. Týden jsem je nepozřela.“

„Nesmíš věřit všemu. Akorát tomu, co vidíš na vlastní oči.“

„Obávám se, že kdyby tě někdo viděl před snídaní stejně jako já, nepodal by ti na kraj stolu ani jednu dobrotu. A kdyby sis náhodou přál hotovou snídani rovnou do postele, tak by se stejně rozplácla s výkřikem hrůzy. Nechtěl jsi náhodou kandidovat na ranní příšeru?“

„Ha ha, máš po ránu nevtipný komentáře.“

„Snad ses neurazil?“

„Dorazil.“

Pustil ji a odešel na toaletu. Dotknout se mužského ega někdy přesáhne povolené meze a následuje mlčení. Stejně nezbýval čas na usmiřování. Ostatně nedošlo k žádné hádce. Znala ho, tohle lehce stráví. Když se ti dva neuvidí, vyprchá malé popíchnutí jako pára z papiňáku. Navečer se zase vrátí všední nálada a obyčejné střety. Úplně ničím neokořeněné, zažité, všední a nikam nevybočující.

Měli by se oba snažit víc pepřit, sladit, kořenit cizokrajnými lahůdkami. Oba nějak zlenivěli v experimentování.

Za necelou půlhodinku od něho odcházela s krátkou pusou na rozloučenou a pozdravem.

„Ahoj večer!“

Kapitola druhá - Láska v azurovém moři

Nedokázala si představit krásnější místo na světě. Bělostný písek tvořil několik kilometrů dlouhou pláž. Před nimi volně šplouchalo nádherné azurové moře. Sluneční paprsky se staraly o bronzově opálenou kůži a o chuť si dopřávat lahodné koktejly pod slunečníkem.

U průzračné vody a za stále krásného počasí se dokonale uvolnili a zapomněli na obyčejný život. Zpomalili obvyklé tempo. Vychutnávali si každý moment, servis exotických jídel i výlety po ostrově. Snad jen ústřice by oželela, malá ochutnávka jí stačila do smrti. Symbol lásky si představovala podstatně chutněji.

„Skutečně se to všechno děje právě nám?“

„Určitě! Komu jinýmu bys to přála?“

„Vlastně všem.“

„Celý svět plný zamilovaných blázínků. Úplný horor!“

Laškovně ho bouchla zaťatou pěstí a zamručela nelibostí. „Někdy jsi fakt strašnej, víš to? Ty tvoje krutý srandičky. Děláš ze mě blázna?“

„Nedělám.“

„Děláš.“

„Nedělám. A nehádej se! Jsi moje láska, tak musíš moje názory brát se vším všudy.“

„Beru je.“

„Nebereš.“

„Beru!“

„Ne ne!“

„Tak dobře, sem tam prosadím vlastní sílu.“

„Miluji tě, krásná Dianko…“

„Neděláš si legraci? Petře, v tomhle nemůžeš používat žádný humorný triky.“

„To bych si nedovolil, andílku.“

„Taky tě miluju. Až neuvěřitelně moc!“

Levačkou ji pohladil po tváři. Pravačkou ji vzal něžně za ruku a políbil. Celý týden měli pro sebe. Oddávali se vodním sportům, vyjeli si na okružní výlet po ostrově a v objetí pozorovali přístaviště luxusních jachet i rybářskou vesničku opodál.

Petr ji až neuvěřitelně překvapil exotickým prostředím. Musela si hned sbalit a do poslední chvíle netušila, kam přesně letí. U moře se ocitla úplně poprvé, navíc se svou současnou láskou.

Dosavadní společný čas trávili hlavně v bytě, který si Petr pronajal společně s kamarádem Romanem Štikou. Většinu času prožili schoulení v objetí. Laškovali, milovali se, bez zábran nechali proudit touhy a vášně. Diana dosud nepoznala nic tak bezchybného. Naprostou dokonalost chvilek! Trvalou sílu, bezpečí, něžnost. Lásku o nádherně sladěné melodii.

Ani jeden nedokázal ovládat své vášně již pár hodin po seznámení. A ani jeden z nich nelitoval. Splnili si vše, co si o své první společně prožité noci slíbili. Každou chvíli po něm až bolestně toužila. Zároveň cítila jeho úplně stejnou závislost na prožitém čase ve dvou.

„Stejně je Roman super. Nechává nám o víkendech byt pro sebe a vůbec neprotestuje.“

„Co myslíš? Dělá to jen ve svým zájmu. Našel si holku, která je blázen do trempování. V pátek večer úplně dobrovolně odjíždí a vrací se v neděli posledním vlakem. V nohách tisíce mil, v hlavě nahnáno plno nezkrocenýho větru a přemrštěnou pýchu tam ve zlatým mužským dole.“

„Roman a pod širákem? Jak tam napasuje všechny ty svoje světový značky oblečení?“

„Jo, láska dělá z luxusního maníka popeláře. Ne, křivdil bych mu. Minule tady nadával, kolik ho ty zelený hadry, ešus a pořádný boty vyšly litrů. Ono ani do lesa ho nedostaneš v oblečení ze sekáče.“

„To já bych ty prachy rozhodně nedávala do drahých hadrů, šetřila bych na vlastní byt. Pěkně oblečená můžu být i za čtvrtinu peněz.“

„Já vím. A když ne ty, oblíkne si tě přítel. Co krásnýho bys chtěla koupit na sebe? Minišatičky nebo sexy spodní prádlo?“

„Přece mě nebudeš oblíkat.“

„Radši tě svlíkám, to je pravda.“

Políbili se. Vychutnávali moře a k večeru se vrátili do pěkně klimatizací vychlazeného pokoje. Diana se krátce osprchovala a plácla sebou na postel. Petr nezůstal pozadu. Za chvilku se sehnul k zemi a zpod postele vyndal dárek. Malou dárkovou taštičku.

„A až si tohle oblíkneš, už svoje vášně neovládnu ani jednu zatracenou vteřinu.“

Oněměla úžasem. Z taštičky vytáhla krabičku a v ní našla luxusní celokrajkovou podprsenku ozdobenou mašličkami a k ní pasující bokové kalhotky v romantickém stylu s kanýrem.

„Jsi naprosto úžasný! Prádýlko je báječný. Moc děkuju. Jak jsi proboha trefil mou velikost?“

„Znám tě dokonale. Každou křivku těla, každý pohyb… Poznám i tvou spadlou řasu…“

„Kecko!“

„Hmm, odhalila jsi mne. Ema mi poradila. Mohl bych si klidně dál vymýšlet, ale já bych asi u ženskýho prádla vždycky pohořel…“

„Chi chi… se ti nedivím. Víš, jak dlouho si vybírám, než mi něco skutečně pasuje?“

„Hodiny! Minimálně dvě. To taky vím od Emičky, ale nezaručuje mi, že se ti to bude úplně stoprocentně líbit, protože jsi prý mlsná koza.“

„Od tebe všechno. Do tohohle prádýlka se vpasuju za všech okolností.“

„To jsem rád. Je to úplně poprvý, co jsem holce dal něco tak sexy.“

„A já poprvý něco tak suprovýho dostala. A čím jsem si vlastně vysloužila dárek? Nemám narozky ani jmeniny, ani jsem neudělala nic extra užitečnýho.“

„Chodíme spolu přesně tři měsíce a pár drobných. Sama jsi to před několika dny říkala. Dnes nastal ten slavný den.“

Cítila se nádherně. Pomalá hudba jim potichu hrála k dalším společným okamžikům. Chtěla mu z těla sebrat každou kapku potu. Milovala jeho vůni, něžnost a ráda by mu patřila navždy. Jen vnější okolnosti jim přetínaly pronikání do niter dvou sobě patřících duší. Pouze jiní lidé a povinnosti jim brali možnost ležet s propletenými nahými těly na posteli. Odváděli je od šepotu sladkých slůvek.

Ten večer se vydali společně do města. Z klubů hrála hudba. Lidé kolem se bavili, popíjeli oblíbené drinky a smích převyšoval nad zasmušilými tvářemi. Zašli do restaurace u místního muzea. Poté seděli vedle sochy a v objetí si našeptávali krásné nesmysly. Petr náhle vstal a zamával na taxi.

„Musím se rozloučit, Dianko. Potřebuji se projet. Sám.“

„Sám? No, dobře. A kdy se zase uvidíme?“

„Za hodinu. Líp za dvě. Ne, přijdu až ráno. Nebo já vlastně nevím. Nepřijdu. Už se nevrátím. Nikdy!“

„To nemůžeš. To neuděláš!“

„Musím.“

„Nechápu tě…“

Nasedl do auta a ani se neohlédl. Zapomněl na pusu na rozloučenou, na krásná slůvka i na ujištění, že tohle přece nemůže myslet vážně. Vytřeštila oči a chtěla ho zastavit. Běžela za taxíkem, ale došly jí síly. Unavená se posadila uprostřed silnice do tureckého sedu. Zírala před sebe, brečela a nechala kolem sebe projet několik troubících aut.

Ať se klidně zblázněj!

Ať ji klidně zajedou!

Život je tak nevyzpytatelný! Před chvílí mohla každému vyprávět, jak vypadá dokonalé štěstí. Vzápětí se plácala u hnusného dna zoufalství. Najednou na ni začaly troubit snad stovky aut. Před chvílí byla ulice poloprázdná a teď tak hustý provoz. Zakryla si uši, zavřela oči a řvala: „Nééééé! Néééé!“

Diana se probrala ze spánku…

Vlastně sebou pořádně trhla, až se posadila na posteli. Podivně jí bušilo srdce. Strachem. Vzápětí si uvědomila přítomnost. V posteli ležela sama. Nikdo nalevo, napravo, před ní rovněž ne. Jen uvnitř sebe se jí poslední dobou odehrávaly znovu dokola jedinečné chvíle, kdy jí bylo sladkých dvacet a měla na několik týdnů dojem, že potkala svou životní lásku.

„Hajzl jeden! Proč se začal vracet?“ bouchla hlavou do polštáře a ulevila si několikerým hlubokým vzdychnutím. Vlastně se ho nikdy nedokázala zbavit úplně. Časem ho uložila hluboko do srdce, ale velmi snadno vyplouval na povrch. I když měla v současnosti úplně jiný život. A skvělý!

Od doby, kdy s Emou zašly do restaurace, kde zahlédla dokonalou podobiznu dosud mladého Petra, se nemohla zbavit snů o bývalé lásce. Prostě ji ovládl jako kdysi. Hodný, usměvavý, pozorný, bezchybný… Až na ten neukončený konec.

Lhala sama sobě. Dlouhé roky ji cosi stále uvnitř užíralo. Vlastně se chtěla dopátrat pravdy. Petr Král byl Dianiným klukem pouhé tři měsíce. Poté zmizel. Ne, nikam k moři spolu necestovali. Sen byl naprostým nesmyslem. Za tu dobu stihli spoustu krásných věcí. Nebo málo? Mimo jiné zplodili Anetu. Ale ta svého „dokonalého“ otce nikdy nepoznala. Všechno se tenkrát zdálo až nehorázně ideální. A nikdo nevyslal varovný signál.

Velká láska dostala pořádný úder. Petr couvl od životní lásky i vyvíjejícího se dítěte. Nikdy nepoznala větší ztrátu. Bolest se léty zmírnila, ale stále si cosi dovolilo občas ji píchnout u srdce.

Petra jí dohodila Ema. Vždycky měla výhodu snadného výběru kluků díky svému staršímu bratrovi. Jenže ona nestála o nikoho jiného než o Martina Mlynáře. S ním Ema kamarádila od dětství a jednoho krásného dne se prostě vzali.

Dianin románek se odvíjel stejně náruživě, akorát v rychlejším tempu a ke svatbě nikdy nedošlo. Jenom zásnubní prsten hodila kamsi pod postel, do krabice s ostatními vzpomínkami na minulost.

Mnohokrát ho chtěla někam odnést nebo prostě vyhodit. Jenže pokaždé ho zase vyhrabala a uložila. Jako kdyby na symbolu příslibu věčné a věrné lásky záleželo, když ke splnění nikdy nedošlo. Stejně tak si schovávala vylisovanou růži z památného pugetu. Tehdy obdržela i papírové přání – tam roky sídlila schovávaná usušená květina. Růže se rozpadávala, ale Diana si z ní nevzala příklad a nevypudila ze sebe ani kapku obdrženého moku mámení. Stále ho v sobě věznila…

Do přání jí vepsal: „Něco takového nemusí lidi potkat nikdy v životě. My nic nepropásneme. Nic nezahrabeme pod zem. Prožijeme každou minutu našich životů. Lásko, miluji tě. Pár přátel nás uvidí opojené štěstím na naší svatbě…“

Tolik sladkých slov pro nic!

Raději se zvedla z postele. Budík ukazoval pět hodin ráno. Stejně musí za hodinu a půl vstávat. Petr se tehdy ani nerozloučil. Zmizel beze stopy.

Porodila dceru. Naučila se žít bez kdysi milovaného muže a později se zamilovala do Honzy. S ním rovněž otěhotněla a porodila dvojčata. Honza neutekl. Vzali se. Dlouhé roky měla dokonalou rodinku. A nyní? Vrací se zpět. Myslí na Petrův náhlý odchod. Na jeho záhadné zmizení. A zase se ptá proč? Proč tak záhadně zmizel?

Možná by měla zapátrat, jak skutečně žil, nebo co se s ním onehdy stalo. I Ema povídala, jak k němu tohle jednání prostě nepasuje. Sice ho znala jen o týden déle než ona, ale odvážila si vsázet na jeho čisté úmysly. Nikdo nevěděl nic o době, kdy žil kdesi na Moravě. Znali ho od doby, kdy pobýval v jejich městě a měl pronajatý byt s Romanem. Nemohla se dopátrat žádných faktů o jeho skutečném životě.

Dnes už jí přece žádná pravda neublíží. Měla kolem sebe spoustu milujících lidí! Měla skoro všechno, po čem kdy toužila. Až na objasnění Petrova náhlého obratu v jejich vztahu, přiznávala si.

Motala se jí hlava. Chtěla brečet. Pár hodin byla doma sama a už se jí bouřila duše. Slzy se začaly drát do koutků očí. Udělala pár kroků, aby si vytáhla kapesník ze šuplíku za křeslem v obývacím pokoji. Ještě před tím zakopla o mašinku na zemi a hned na to druhou nohou došlápla na kvalitní dětské dřevěné kostky – nepostradatelnou výbavu dvou už celkem velkých kluků.

„Jau. Sakra!“

Slzy prudce zabrzdily a začaly couvat. Smutek byl zažehnán.

„Kdybych to tady aspoň dala do pořádku! Nic nezvládám a myslím na blbosti!“

Petr zmizel jak mávnutím kouzelného proutku. Znovu se jí v srdci tetelilo blažené „my“ – ona, dcera Aneta a synové Davídek s Honzíkem. Muže nesměla vynechat. Rodinka se všedními problémy, starostmi, radostmi a nesplněnými úkoly!

„Já jim dám tajný skladiště munice! Nedaruju jim překřikování, že všechno je zamaskováno ke spokojenosti každého rodiče!“

Osmiletá dvojčata David a Honzík jí někdy skutečně připomínala nezkrotnou bouři. Bezednou studnici malérů. Ale Dianě se vlastně ty zápasy kdo s koho nesmírně líbily. Nikdy si neužila víc legrace a dobrodružství jako od jejich narození.

„Sakra! Ten hajzl Petr by se mohl konečně utopit v azurovém moři a nikdy víc se nevracet v žádném přestrojení. V žádném snu a vůbec ne ve skutečnosti!“

Se smutněním skončila. Rázně otevřela skříň v ložnici a vytáhla krabici s vysavačem. Po zapnutí se k ní nedostal žádný hluk ani šum odkudsi z neznámých dimenzí. S velkým nadšením nechala přístroj polykat drobek za drobkem a těšila se, jak si užije několik minut bosé chůze po čistém koberci.

Člověk své touhy během let měnil. Nepotřebovala brouzdat v prosluněném písku a máčet se v modrém vlnobití. Netoužila prožívat denní milování na hranice vzrušení, když většinou padala do postele úplně zničená. Stačilo pár dní oddechu od zbytku rodiny a hned si uvědomovala své priority.

Kapitola třetí - Náhodná setkání

Dávno si myslí, že se jízda večerní tramvají podobá sjíždění schodů po zadnici. A na podzim se mění v agresivního tygra. Zatočí s rozjásanými tvářemi a naprosto vyčerpá. Pohled na večerní Prahu zpoza skel hromadného dopravního prostředku je samozřejmě víc než nádherný. Okouzlující!

Trasa Příkopy – pěší zóna – Staroměstské náměstí – Pařížská a Letná. Desítky tvrdých odpružení od sedadla. Venku stovky lidí brouzdající pozdním listopadem za prvními várkami vánočních dárků.

Hudba. Rychlá chůze. Chaos.

Uvnitř nesnesitelné těsno. Z jedné strany nervozita. Z druhé zábavné hovory, slušňáci, potvory a nešťastný kuřácký absťáček.

Jedou velmi pomalu. Dlouho stojí na zastávkách.

Lidé těkají očima ze strany na stranu a často zívají při umělém osvětlení. I Ema právě maskuje dlaní rituál z únavy. Poslouchá kamarádčino líbezné švitoření a nasazuje úsměv sebeobrany.

„Tak jak, Emi? Vystoupíš, nebo se mnou pofrčíš dál?“

Nikam. Spala by a nechce se jí dál. Kdosi nahoře si ovšem žádá, aby se člověk ještě dnes poměl. Hlavně ona. Ty vztlaky a nátlaky ji kolikrát dost štvaly. Nerada klamala a ještě neraději zklamávala dobré kamarádky. Na jednu stranu chce radostně zabojovat se všedností, na druhou se potřebuje zachytit a nepouštět se do změn ani pod pohrůžkou násilí.

„Nevím,“ špitla Ema skoro neslyšně a otevřela kabelu, aby z ní vytáhla mobil. Hned v něm začala ťukat na seznam nepřijatých hovorů a zabalených esemeskových obálek. Možná hledala nějakou moc důležitou. Impuls k okamžitému rozhodnutí. Hodilo by se zamítnutí. Nebo by mohla litovat.

„Nevím není odpověď! A ani tvoje ukňouraný „ne“ neberu. Copak z tebe pokaždý ten souhlas musím páčit? Půl dne se těšíš, skoro vyskakuješ radostí. Po obědě začínáš vlažnět, a jak se blíží konec pracovní doby, nadšení z tebe absolutně vyprchá…“

„Tak proč se ptáš, když víš?“

„Ráda vyzvídám a ještě radši studuju lidský myšlenkový pochody.“

„Spíš průchody pod rozkvetlými branami a vzápětí pod šedivými a tmou skrz na skrz provrtanými tunely. Vlastně bych ráda šla, ráda si pokecám i jinde než v kanceláři. Jen ta únava je děsná. Divím se, že mi ještě nespadla hlava pod sedačku.“

„Neboj, brzy odpadne. Useknu ti ji a budeš mít pokoj.“

Ema se ani nezasmála. Stále neměla chuť se soustředit pouze na rozhovor s Dianou. Raději mačkala tlačítka od shora dolů. Kvůli ničemu. Žádné novinky nedorazily během hodiny nesledování. Únava ano. Z nezájmu okolí – manželského.

„Promiň, jsem hrozná.“

„Já taky, zapomněla jsem si pronajmout gilotinu.“

„No, tak já s tebou asi jedu dál.“

„Asi? Furt váháš? Uvažovala jsem i o únosu, kdyby došlo na nejhorší.“

„Rukojmí? Já?“

„Zavolala bych tvýmu Martinovi a drsňácky si vynutila pořádný výkupný.“

Rozesmála se. Konečně uklidila telefon zpět do tašky. Zdvihla hlavu a začala si pořádně užívat přítomnosti. Stačila představa. Diana zahalená v černé kukle s pistolí v ruce a naproti ní Martin omámený virtuální netečností. Až by vystřelila na obrazovku, vzpamatoval by se a začal vnímat bytového vetřelce.

„Výkupný za mě? To by sis dala. Položil by ti to po pěti sekundách s tím, aby sis nechala ty fórky.“

„Nepoznal by mě. Změnila bych hlas.“

„Ženský hlasy, a hlavně ty proměněný, nebere vůbec vážně.“

„By ses divila. Tak co, souhlas?“

„Slíbila jsem návrat rovnou z práce.“

„Kecáš! Vždyť nikam nespěcháš. Děti nemáš, muž samostatně schopnej.“

„Čtrnáct dní jsem nepřišla domů před sedmou.“

„A co? Zblázní se něco?“

„Asi nic, ale není to divný?“

„Jako proč?“

„No nevím. Martin chodí domů denně kolem čtvrtý a já se přiloudávám za tmy. A to vychází o hodinu dýl než já. Ne že by si stěžoval, ale poslední dobou dost mlčí. Možná i vrba by promluvila dřív než on.“

„Hele, vrby vůbec neletěj. Netahej je do moderní doby. Hlavně, že se přihlásí o svoje manželský práva v posteli. A vůbec na utužení manželskýho blaha dva dny týdně bohatě stačej. Mno, v extra hektický době i jeden.“

„Hmm. Nejspíš se ocitám už několik týdnů hodně hluboko pod průměrem rodinný blaženosti.“

„No tak, bóže. Sex u vás zrovna taky neletí. Asi už přecházíte k duchovním velečinům.“

„Dík, ty umíš chudinku kamarádku potěšit. A zrovna včera jsem si říkala, že jsem dorazila do nejlepšího období svýho života.“

Ema Mlynářová otočila hlavu napravo a chvilku se probírala vyšňořenými vánočními výlohami. S Martinem se vzali před deseti lety. Tehdy ukazovala světu pohodových dvacet pět, on o dva roky víc. Zrovna končila vysokou školu, Martin již nějaký čásek brousil s vysokou ekonomickou v pobočce velké zahraniční firmy. Tam zabodoval a ulovil post šéfa hlavní účtárny. Ema se po skončení školy uchytila v bance. Jako inženýrská hlídka hypoték.

Od začátku měli jasno v mnoha věcech – koupí byt, později malý domek nebo chalupu, rozjedou kariéru v zaměstnání a pak někdy před biologickýma kukačkama pošlou maila čápovi.

Nejhorší bylo, že čas strašně letěl a Ema už skoro stála na hraně doby, kdy bylo vhodné rodit děti.

„Nemůžeš mě nechat jít do báru samotnou. Víš, že nemám moc příležitostí na úlety ze všední reality. Dneska dvojčata šílej u tchyně i přes noc. A Honza se s Anetou vrátí za několik dní.“

„Vyrojila se ti bezva šance. Rozhodně ti ji nezkazím. No tak, zase jsi mne ukecala. Vrhám se s tebou do nočního vzruchu.“

Kvůli Dianě skutečně nemohla nic kazit. Znaly se příliš dlouho. Kamarádka potřebovala uvolnění a Ema se musela obětovat. Ano, dnes odvede obřadní rituál a ještě neví, co daruje přátelskému božstvu. Nejraději by šla spát. Možná by se mohl obětním darem stát budík. Ano, skvělý nápad!

„Fakt? Já věděla, že je na tebe spoleh. Neboj, Martin to pochopí. Znám ho, ne?“

„Doufám, že ne tolik jako já.“

„Přiměřeně a ani o zrnko víc!“

Obě se rozesmály a vystoupily. Rychle přešly před tramvají, kam nastupovala další várka pasažérů, na druhý chodník a tam zvolnily tempo. Večerní chodníky namrzávaly. Pára unikala od úst. Podklouzávaly se jim podrážky lehkých kozaček na podpatku.

Bez řečí se chytily za rámě. Pád ve dvou znamená víc radosti než ostudy. I za cenu získání pověsti oddaných milenek.

„Jsem zvědavá, jestli tam bude zase ten krásnej číšník jako minule.“

„Minule? Tuším někdy před čtvrt rokem? To by byla fakt děsná náhoda. Tobě se líbil?“

„Jsi neviděla, jak jsem se snažila mluvit a zaujmout ho? Usmíval se. V duchu si mohl nadávat na pipky mi podobný, ale navrch se choval dokonale. Trochu mi připomínal Petra. V mladším vydání.“

„Králíčka? Hmm, taky mě to na chvíli napadlo. Dian, nechtěla jsem v tobě probouzet žádný podezření. Ovšem klidně by to mohl bejt jeho syn. Udělat dítě a zdrhnout, na to byl odborník.“

„Co mu furt říkáš Králíček? Už si snad po letech zaslouží pravý příjmení, ne?“

„On? Král? Nikdy. Kamarádila jsem se s ním a věřila mu. Zradil mě tím, že po třech měsících, co jsem tě s ním seznámila, se jednoduše vypařil. Vzal do zaječích. Zajíc, králík nebo íček si můžou podat běhy.“

„Koukám, žere tě to víc než mě.“

„Beze slova opustit těhotnou, to se nedělá.“