PETRA NACHTMANOVÁ

ZLODĚJSKÉ TICHO

Edice PETUNKY

Huntířov, 2020

© Petra Nachtmanová, 2020

Vydalo v roce 2020 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 26. a 21. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © DLR Cover Designs

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-35-9 (epub)

ISBN 978-80-88272-36-6 (mobi)

Kapitola 1

Na pravé ruce se jí odlupoval světle růžový lak z nehtů. Rychleschnoucí s perlovým odleskem. Na levé našla záděru u prsteníčku. Hodily by se kleštičky na nehtovou kůžičku, nůžtičky i pilník. I nehty na nohou by potřebovaly ostříhat. Ne, raději upřednostní dokonalou pedikúru. A masérku Annu rovněž navštíví, ty její hmaty a masérské triky dlouho doporučuje jako zázračný lék současné stresové doby.

Ach jo. Odpoutání mysli zvládala dokonale.

Doma si položí studený hadr na hlavu. Pustí si relaxační hudbu a...

Ticho! Musí se soustředit...

Řeší samé blbosti. A prý jde o hodně vážnou věc.

Zase lhala, kradla a loupila. Brzy se stane sériovou vražedkyní, když od krádeží je jenom malý krůček k zabíjení. Udělá si seznam obětí a půjde pěkně od jedničky do stovky. Krůček po krůčku. Krček po krčku. Srdce po srdci. Penis po penisu. Přesně tak, plány usmrcení se budou týkat jenom mužů.

Proč by zabíjela ženy? Kamarádky, přítelkyně a spolutrpitelky?

Nejspíš bude často měnit vražedné zbraně, aby jen tak lehce neodtajnili její styl. Existuje vůbec tolik vražedných nástrojů? Jistě. Lidé se zabíjejí dlouhá tisíciletí. Někdy i bezdůvodně. Za ty roky se vyvinulo hodně zbraní ke zničení nepřátel a nepohodlných jedinců. Zatím si je stoprocentně jistá jenom jedním jménem, ale určitě brzy najde dalších devadesát devět kandidátů na odstranění z dosahu ženského.

Také se cítí nepohodlně. Žádný komfort, jen chlad. Zavrtěla se na židli a zamrkala. Tragické momenty se však stávají nejen v představách. Jedna tragédie začala před několika minutami.

Posadili je vedle sebe. Stačilo několik otázek a odpovědí k vyřízení prožité nepříjemnosti.

Přistihli ji při činu. Odhalili její nekalé úmysly a ocejchovali vinou.

„Paštičky. Hm, taky jsem do nich blázen. Ale bývají i jiné úlovky, že?“ pronesl strážník ironicky a udělil blokovou pokutu tisíc korun českých. Radek Muslík nezaváhal ani vteřinu a z peněženky vyndal požadovaný obnos.

Najednou se zastyděla. Na pár vteřin. Odhalila mu své dlouho střežené tajemství. Od této chvíle ji nenechá ani vydechnout, stále ji bude podezírat. Zaviní všechny jeho průšvihy.

Sklopila oči. Ty zatracený nehty! Odlakuje je.

Ivana Muslíková by se nejraději zavřela do mrazicího boxu a nechala všechny momentální myšlenky navěky ztuhnout. Jindy by ji stejné pocity hřály u srdce. Ne, hřejivost nevystihovala ten správný pojem. Silně by vnímala vzrušení, napětí, bušení srdce. Krev by se prolévala spánky rychlostí blesku. Ozvy tepu by pociťovala i na palcích u nohou. Povrchně dýchala, tajila dech a hlasitě by mlaskla z naprosté spokojenosti.

Lekla se. Manžel zakašlal a kopl ji špičkou boty do její pravé nohy. Nepodívala se na něho, ale cítila jeho nevraživý pohled. Zabijácký! Možná se zamordují navzájem, sotva za nimi zaklapnou dveře dokonalého domu. Tolik si ho kdysi přáli. Nádherné místo se zahradou, bazénem, garáží a nejmodernějšími technologiemi k dosažení naprostého komfortu bydlení. Ten domek ji přechytračil. Uvěznil ji v samotě.

„A pro dnešek je vše vyřízené,“ usmíval se strážník a ukládal peníze do koženého pouzdra i s dokladem o převzetí.

„Doufám, že ne pouze pro dnešní den, ale navždy,“ prohodil odměřeně Ivanin manžel a znovu ji přejel děsivě chladným pohledem.

„To záleží na vás.“

„Na mně snad ne, ale na ní,“ obhajoval manžel svou nevinu, když na něho policista koukal dost opovržlivě. Marná snaha. Zástupce zákona viděl dva provinilce, ne jednoho. Radek Muslík byl rozhořčením úplně bez sebe. Vždyť si ten mladíček myslel, že se snad předem domlouvali.

Ivana zakašlala k uvolnění nervozity. Oči zabořila do protější vybledlé zelenkavé stěny v malé místnůstce, kde momentálně vládla bezpečnostní agentura hypermarketu. Pohnula se až při zaslechnutí pozdravu usměvavého policisty: „Na shledanou.“

„Sbohem,“ zamručela její právem naštvaná drahá polovička a ona ho raději bez jediného slova i pozdravu následovala do dveří.

Přiživení zlostné reakce odpadlo, neboť se přítomný policajt nešťoural podrobněji v její nedávné zlodějské kariéře. Stoprocentně ji poznal. Ani ona nezapomněla. Jedna krabička s kostkami hovězího bujonu pro lahodnou chuť polévek a jiných jídel. Mlžila a sváděla nezaplacení na nepozornost. Špatná výmluva. Do zavřené kabelky se přece jen tak nezavrtá ani tak malý lup. Dokonce mu tam snad i ustlala na papírových kapesníčkách, aby se mu uvnitř báječně leželo, než přijde lepší čas a osvobodí ho.

„Milá paní, to by mohl tvrdit každý. A víte, kolik krádeží denně tady řeším?“

Pochválila ho za dobře odváděnou práci. Křečovitě se smála. Zaplatila pokutu a venku skoro totálně zešílela, když si uvědomila, jak se stala středem pozornosti, a vůbec si nepřipadala jako vyvrhel společnosti.

No nic, sem prostě nebude chodit. Vyškrtne tohle místo ze seznamu nakupovacích tras. Chytili ji celkem třikrát, z toho dvakrát zrovna tady. Kradla však už mnohem víckrát, takže to odhadovala na osmdesátiprocentní úspěšnost. Úspěch sice hodně pochybný, ale každý člověk věří úplně jiným cílům. Zamíří někam, kde má aspoň nějakou jistotu, že nebude poznána ještě před činem. I když to nepřekonatelně krásné napětí okouzlovalo za všech podmínek...

Pustili je na svobodu. Dobře, spíš do prostoru, kde dýchala čerstvý a svěží vzduch. Cesta od hlavních dveří k autu na parkovišti trvala věčnost. Než došli k vozidlu, táhla se za ním jako prašivý pes. Oddaně. Snad trochu provinile. Ne kvůli sobě. Kvůli němu.

Svoboda slova, svoboda konání. Všude se o tom hovoří, ale nic není tak jednoznačné. Některým svobodným úletům se příliš brzy ušmiknou křídla.

„Víš, jak jsem si připadal? Jako spolupachatel. Hrůza!“

„Fakt? Vlastně jsi mě navigoval.“

„Nech si ty fóry, jo?“

„Nevtipkuju. Vážně!“

„Ivano, to si vyřídíme později.“

„Kdy přesně, abych si udělala zápisek v deníčku.“

Ivana Muslíková se bavila manželovým naštváním. Supěl na plné obrátky. Prozradily ho grimasy obličeje, i když se snažil vypadat klidně. Stačilo tak málo a hlavu mu zaplnily partnerské problémy. Jak se s nimi vypořádat, když vždy řešil jen pracovní záležitosti a vše osobnějšího rázu přehodil na poslušnou manželku? Stačil letmý pohled. Odhadla ho bez pochybení – rovněž toužil kroužit kolem její hlavy v peří vražedného dravce. Cítila, jak ji vlastní muž klove ostrým zobákem do krční tepny. A nepustí se její kůže dřív, dokud nezachrochtá po poslední vylité dávce.

„Až doma. V soukromí!“ zaječel přidušeně.

Nerad se předváděl na veřejnosti. Odmítal skandály. Ukazoval pouze nejlepší stránku osobnosti. Dokonalost, která nikde neexistovala, ale důležití lidé si ji přáli vídat. Nehodlal mít hlavní stránku v bulváru, ale potřeboval, aby ho vlastní manželka poslouchala, když to vyžaduje.

Momentálně se držel dva kroky vzadu. Po přiblížení šťouchl Ivanu Muslíkovou do zad.

„Dělej, dělej! Pospíchej, kradeš mi drahocenný čas.“

Tentokrát z Radka Muslíka nevypadlo ani slovo, avšak stejně slyšela povely vedoucí k rychlému přetočení přítomnosti o pořádný kus dopředu. On schválně zrychlil. Opět ji předstihl.

Auto si otevřel už z dálky, aby se ani sekundu nezdržel na zdejším parkovišti. Dosedl do auta a nastartoval ještě dřív, než Ivana volnou chůzí dorazila a usedla vedle místa řidiče.

Mračí se na něho. Vaří se v ní vztek. Nejradši by ho zabila, ale uvědomila si, že vězeňská cela se jí nehodila do svobodných plánů. Aspoň přiskřípne tu jeho povrchní dokonalost, bezchybnost v každém ohledu. Také usilovala o to být dokonalejší, jenže uklouzla na příliš vyleštěných parketách...

Čekala výbuch. Tiše, jako přiotrávená myš hlídala, kdy kocour uloví svou snadnou kořist. Zakousne se, sežere ji a sám si jedem zahltí následující období života...

Zatím mlčel. Občas pomalu vrtěl hlavou. Nechápal. Nic. Absolutně nic.

Promluvil až takřka u domu. Zatáčel za krátkou třešňovou alejí doleva a prudce zabrzdil před neukázněným chodcem.

„Sakra! Každý si dělá, co se mu zlíbí. Ivo, můžeš mi laskavě vysvětlit, proč jsi kradla ty paštiky? Taková ostuda! Já bych se nejradši někam zavrtal a nevylejzal dřív, než tenhle obchod zkrachuje. A dokud celá ochranka a tahle generace policajtů nevleze do důchodu. Proboha živýho, jak jsi mohla?“

„Promiň, nechtěla jsem tě do toho zatahovat,“ kuňkla šeptem a lepila se na sklo okna.

„A sebe jo? Potřebuješ krást dvě malý játrový paštiky? Hnusný, prťavý, rozemletý a ochucený maso? Nemáme doma dost?“

„Radku, pochop...“

„Dvě děsný paštiky?“

Opakoval slovo „paštika“ ještě aspoň desetkrát. Prý, co ji to najednou popadlo, proč nehledá jinou zábavu, proč se předvádí.

„Se na tebe můžu vykašlat, Ivano! Na všechno. Myslíš, že bych si radši neválel tělo někde na prosluněný havajský pláži?“

„Ne. Chyběla by ti práce.“

„Ještě jsi drzá! Nechápu nic. Máš vlastní bankovní karty s tučnou zásobou na rozhazování. V bance máme dost prachů na to, abys koupila celou paštikárnu, a ne... Zbláznila ses, nebo co?“

Nebyla drzá. Věděla svoje. Honil se za úspěchem a dohnal ho celkem brzy. Jenže mu nestačilo držet ten úspěšný cíl a užívat si ho. Najednou objevil další hon, poté zase jiný a nikdy nenastane konec, protože nikdy nebude mít dost, aby přestal lovit ten zatracený úspěch a rochnit se v něm. Nebavilo ji se s ním dohadovat, příliš znala jeho reakce. Nasadila masku pokorné ženušky, usoužené oběti.

„Nevím, na co jsem myslela. Promiň. Opravdu bych všechno chtěla vrátit, aby se nic nestalo. Omlouvám se.“

Lhala. Litovala jenom špatně zvoleného oblečení. Kdyby na sebe navlékla dlouhou bundu s velkými kapsami, a ne ten džínsový kabát s krásně vyšívanými, ale malými těsnými kapsičkami, dopadla by úspěšně. Těžko pak někoho mohla přesvědčovat o omylu stylem: „Spletla jsem se, mělo to spadnout do vozíku, a ne do kapes.“

Vynaložila mnohem větší úsilí, aby dovnitř narvala celou věc, navíc nutně toužila dát něco do jedné i druhé kapsy. Nenápadně. Nepovedlo se.

Málokdy nakupovala s mužem, její auto však zůstalo několik dní na technické prohlídce, tak vše zařizovali společně. Normálně by jí vozidlo spíše pronajal, ale prý zrovna potřebuje koupit nějaké menší pozornosti ženám z jeho oddělení.

Blížil se Valentýn. Loni ho překvapily nečekaným dárkem, prý svého šéfa milují. Obdržel objemnou červenou dárkovou tašku s románem o lásce, bonboniérou, svíčkou a mnoha dalšími pozornostmi. Zaskočilo ho to. Vše předal doma Ivaně. Nejprve se divila, že oslavuje lásku, ale pak z něho vypadlo, že jí jen předává, co sám dostal a nijak by to nevyužil.

Dokázal ocenit pozornosti, tudíž se letos pořádně připravoval a vybíral klasické čokolády, dárkově zabalené směsi oříšků a sušených plodů, propisovačky se srdíčky a plyšové medvídky.

Prokletý únorový pondělek! Chodila mezi regály a nechala se ovládnout silným pocitem přivlastnění maličkosti bez placení, že si ani neuvědomila, jak jí Radek před několika minutami oznamoval:

„Jdu nakoupit pár drobností, pečivo a pití. Sejdeme se u pokladny.“

Důležitá byla samota. Být sama se sebou, neohlížet se na žádné známé, sousedy a rodinu. Chtíče neznámých ignorovala.

Se zájmem okukovala všechny akční nabídky a uvnitř začalo převládat nutkání si odtud tajně odnést drobnost. Pocit „šlohnout“ tak rapidně vzrůstal, že se ani nenadála a bylo hotovo.

Kdesi v závěsu ji však odhalily buď okem neviditelné kamery, nebo tajným sondovačem v civilu. Zjistila to v momentě překvapení. Prošli pokladnou se zaplaceným zbožím. Ujeli sotva tři metry k obchůdku s mobilními telefony, k východu se nedostali.

„Prosím, můžete jít se mnou?“ ptal se jeden z přítomných mužů a oznamoval cosi o svém příslušenství k místní ochrance.

Odstřelovači černých duší! Lapili ji. Zase bod pro ně, ale nenechá se zastrašit. Nepřestane. Snažila se s podobnými výstřelky skoncovat. Nešlo to a nejde. Její přemlouvání sebe samé nefungovalo ani za úplatky čímkoliv milým. Možná si ty drobné krádeže přesunula na úplně první místo v oblíbenosti.

„Co si to dovolujete?“ vyjel Radek Muslík, odhodlán bránit čest své manželky.

„Nedělejte problémy, pane. Máme svědky, kteří paní viděli krást.“

„Krást? Ivana by nic...“

Zarazil se. Nedořekl nic na její obranu. Přeměřil si ji od hlavy až k patě, hned zas od bot až k očím. Přál si v nich vyčíst vysvětlení. Vyschlo mu v ústech, když se pokorně vydala za cizím mužem do malé místnůstky určené pro různé příležitosti.

Uvnitř seděl policista v uniformě, strkal do pusy zbytek obloženého chlebíčku a s plnou pusou nadšeně zvolal:

„Dnes se ani nevyplatí chodit zpátky na stanici. Jste náš desátý úlovek.“

„Podívejte se, řekněte na rovinu, co po mojí ženě chcete. Nezdržujte nás.“

Víc se nezmohl ani na slovo, ušetřila mu další zbytečné otázky. Než se posadili, vyndala z kapes skromný úlovek. Vzniklá škoda majiteli nákupního monstra činila dvakrát deset korun českých. Radek Muslík se pořádně zapotil. Otřel si čelo rukávem. Nechápavě a v naprostém zoufalství se ohlédl po své ženě. Zdálo se mu, že se tím incidentem náramně baví.

Záplava dotazů ji nemine později, ale zde by to rád měl rychle za sebou. Snad se ta ostudná událost nerozšíří mezi důležité osoby.

Snad ho nepopadne takový záchvat zlosti, aby ji vyhodil úplně bez prostředků na nejšpinavější ulici v téhle zemi.

*

Ulice Xaidalou se tváří vznešeně. Moderní luxusní domky mluví řečí nejnovějších trendů. Jenže se úplně stejně, jako jiné části obývané lidmi, natahuje od svítání do setmění a od setmění dál skrze tmu. Radek už zase nahlas klel. Zapomněl si ráno vyměnit baterie u dálkového ovládání, což ho přinutilo vystoupit z auta ještě mimo vlastní pozemek.

Jindy by poprosil Ivanu, aby vystoupila a otevřela. Vlastně by sama a ochotně vyskočila a umožnila mu průjezd ke garáži. Dnes mu však už nestála za žádné laskavosti, prosby ani hádky. Přidušeně na něho koukala, jak rychlými vzteklými pohyby otevírá umělecky kovaná vrata.

Stále ukázkově seděla pevně opřená o sedadlo a jen si ladnými pohyby protahovala chodidla uvězněná v propocených kozačkách.

Dojeli na místo. Domů.

Za vrata, brány, dveře garáží na dálková ovládání s tichými motory. Do temna zdí ukázněného domova.

Ticho se přebrodilo přes práh budovy.

Následovala Radka se značným zpožděním. Spěchal. Zbaběle od ní utíkal. Prošel kolem zrcadla na chodbě, bez zájmu tam pohodil klíče od auta a vyběhl nahoru do své pracovny. Tam se zavřel před světem.

Ocitla se na chodbě, kde se otočila a udělala pár kroků zpět. Chvíli zůstala stát mezi dveřmi. Oči zdvihla k nebi a usmívala se. Mrazivá nadílka pominula, poklidně předala vládu slunečným jevům a naplňovala ji spokojeností.

Znovu si promítala v hlavě dnešní paštikový film. Už nebořila hlavu do země a nesnažila se projít očima přihlouple namalovanou zeď stísněného prostoru pro chycené po činu. Nepatrně se třásla slastí při pomyšlení na poslední aférku. Emoce. Rozbouřené nitro. Vnitřní nadskakování radostí jako roztomilé dítě v mořských vlnách. Znovu a znovu se jí ten uspokojivý pocit vracel, proto se nedalo přestat. Nedalo!

Xaidalou zní cizokrajně, přitom si úplně obyčejně leží v pražské blízkosti. Ona si ty zdi, ploty, ohrady porostlé popínavými rostlinami, pečlivě zastřihávanými jehličnany a hlídacími oky vyparádila maskou intimnosti.

Xaidalou...

Kssss jako zvuk vztekle stříkající hadice v zahradě.

Aida, krátkosrstá milá a poslušná ohařka, která si občas kořist ulovila pěkně zákeřně. Lou, britský modrý kocour. Nemňoukající, ale mluvící lidskou řečí. Aspoň Ivana mu vždy rozuměla.

Xaidalou mohla klidně nosit desítky jmen. Zrádná důvěra. Pouhá domněnka. Mýlka. Čekání. Stmívání. Zmítání. Proklínání. Povinné zívání, usmívání a placení. Nevinné ztrácení a KRÁSA. Mohla by pokračovat, až by se ty názvy slily v jedny velké reklamní okovy s názvem NUDA.

Však ona zatočí s nudou.

Pousmála se. Po malé jogurtové svačince s ovocným salátem se vrhla do víru přátelsky vyznívajících společenstev sociálních sítí na svém milovaném notebooku.

*

Jezevec vylezl ze své nory přesně v 19.35 hodin. Rychle seběhl ze schodů, po krátké zastávce v koupelně zabočil do kuchyně, kde seděla u stolu. Ivana bez většího zájmu listovala časopisem současné ženy a čekala, až se dovaří voda na kávu.

„Dáš si taky kafe?“ zeptala se. Nevěděl, kam stočit oči. Stále nebyl schopen jí čelit zpříma. Neodpověděl. Posadil se však ke druhému konci stolu a hrál si s táckem pod sklenice.

Nečekala odpověď a postavila před něho kávu, smetanu a dvě kostky cukru. Sama si sedla na své předešlé místo a míchala lžičkou obsah, přičemž fingovala, jak ji nesmírně zaujal článek o zázračném týdenním hubnutí. Ve spáncích se jí vařila krev. Cítila, jak po ní sem tam pokukuje. Chystal útok. Dychtil po slovní náloži zaměřené na hledání pravé příčiny, po vysvětlení a jasném sdělení, proč obdržel jednu z hlavních rolí v takovém skandálu!

Opřel si loket pravačky o stůl a prsty si hrál s horním rtem. Vytahoval ho na různé strany, až se Iva potajmu usmívala. Nahlas by si to nedovolila. Seřval by ji i za problémy před dvaceti lety. Tehdy ale vedle sebe stáli na stejné úrovni. Až časem ustupovala. Najednou se z pozorného milujícího páru prodrali na jednoho nadřazeného a jednoho poslušného.

„Ivo, pořád nechápu...“

„Už se to nestane,“ odpověděla hbitě a spíš výsměšně než provinile. Zabořila obličej ještě více do stránek časopisu, jako by se hodlala stát součástí reklamní fotografie na krémy věčného mládí.

„Nech mě domluvit! Sakra! A dívej se mi do očí, když spolu diskutujeme.“

„Aha. Diskutujeme, já myslela, že ti jde hlavně o monolog. O poučení pro neposlušné žačky.“

„Mýlíš se, chci to probrat podrobněji. Záleží mi na tvém vyjádření.“

„Fajn. Diskuze jako volba číslo jedna. Amen,“ zamumlala takřka neslyšitelně a vyloudila na tváři křečovitý úsměv.

Zavřela časopis, opřela oba lokty o stůl, sevřenými pěstmi si podepřela bradu a hrdě se mu dívala přímo do vzteky těkajících zorniček.

„Mě už víc nenaštveš,“ prohodil k její výstřední pozici. „Vím, že ti podrobným vyzvídáním lezu poslední dobou dost na nervy, ale tohle je snad trochu jiná situace, ne?“

„Hm,“ dodala pro klid duše, ale jinak jí uvnitř těla vřelo slovo šťourání. Přemrštěným šťouráním do každé pitominy ji drásal až do morku kostí. Nesnášela ty jeho manažerské manýry – všechno vědět, všechno znát, provrtat se až na samé dno problému a pak s tím vším pracovat, makat až do skvělého výnosu.

„Jedno mi vrtá hlavou, možná se pletu.“

„Ty se nikdy nepleteš.“

„Tentokrát bych se skutečně rád mýlil. Připadalo mi, že tě ten chlápek na straně zákona znal.

„Chodím tam často.“

„Krást? Proč by jinak říkal, že bývají i jiné úlovky?“

„Mluvil obecně. Někdo krade paštiky a jiný žehličky, lahve vodky, trička, kalhoty, podprsenky, počítačový myši a...“

„a foukací fixy... prosím tě, fakt nemusíš vyjmenovat všechno zboží na prodej. I balíček žvýkaček bude určitě cennější než to tvoje rozemletý maso v malým balení. Zajímá mě, jestli jsi to udělala poprvý nebo už víckrát?“

„A co? Jednou nebo dvakrát, není to fuk?“

„Takže jo? Pravidelně tam kradeš?“

„Praktikuješ vyzvědačský praktiky? Proč tě to najednou tak zajímá, co dělám ve svým volným čase?“

„Kočičko, vlastníš všechen čas světa a jedinou povinnost – neničit mi dobrou pověst, navíc úmyslně!“

„Naschvály? Fakt si to myslíš? A vůbec, nic tvýho neničím. Nedotkla jsem se tě už měsíce a ani dálkovým ovladačem ti neměním programy.“