JANA SLANINOVÁ

KRÁVA A KRETÉN

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Jana Slaninová, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 97. a 76. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-62-5 (epub)

ISBN 978-80-88483-63-2 (mobi)

1. kapitola

Jaro je na světě od toho, aby mnoho věcí vypučelo a naběhlo. Řídila jsem se stejným vzorem. Naběhla jsem si jednoho dubnového rána. Stačilo otevřít vrátka. Ve snaze vyběhnout na svoji obvyklou trasu jsem vrazila do sakra velkého chlapa. Od té doby žiji ve válečném stavu, aniž bych tušila, jak jsem k tomu přišla.

V rámci slušnosti jsem po srážce, která skoro připomínala konjunkci sfér, vyhrkla:

„Ježíši Kriste, promiňte, pardon!“

Jenomže ten chlápek, který mi tvrdostí svého těla způsobil minimálně pět modřin a naraženou levačku, tak ten (pardon) kretén na mě ještě zařval, až mi praskalo v uších:

„Pometlo pitomý, blbý, namrzlý! Kdybys neměla na hlavě hučku a v uších sluchátka, tak se to stát nemuselo!“

Jeho výbuch mi trošku rozhodil sandál, protože po omluvě jsem čekala třeba něco ve smyslu, že se vlastně nic nestalo, když kolibříku vyrostl do cesty betonový sloup výšky zhruba dvou metrů a váhy téměř jistě dvou pytlů brambor. Chytla jsem vzteklou slinu a vytočená jako uzávěr od hydrantu na něj zase zaječela já:

„Jednak si netykáme a za druhý nejsem sama, kdo by měl dávat bacha, když se pohybuje tam, kde se pravděpodobně vyskytují taky lidi!“

A bylo to venku. Jenomže on tam stál dál v tom svém kvádru, lehkém kabátu a s tváří svraštělou od naštvání a zasyčel mi do obličeje:

„Na takovou krávu jsem ještě nenatrefil.“

Sice jsem byla od dost menší, ale v tu chvíli se projevily moje sebevražedné instinkty a já mu pleskla takovou facku, až to mlasklo a okamžitě jsem začala zdrhat.

Oblečená jsem na to byla. Jenom jsem to vzala úplně jinudy než obvykle a

pádila do centra města. Když jsem se v běhu ohlédla přes rameno, viděla jsem, jak tam stojí, jako by ho vyřezali.

Z dálky se za mnou neslo:

„Krávo!“

Odpověděla jsem stejně mile:

„Kreténe!“

Pak jsem zmírnila do poklusu a přehrávala si v hlavě, jak je možné, že jsem ho přehlédla a on si mě taky ani nevšimnul. Nakonec jsem usoudila, že takové pako mi nebude ničit dobrou náladu z běhání. Běhám každý den brzy ráno a pravděpodobnost, že na sebe ještě někdy narazíme, byla podle mého názoru nulová.

Když jsem se vrátila, byla o něco pozdější hodina než v případě, že to beru přímo do parku a oběhnu si klasické kolečko kolem altánku a odpočívadla pro vycházek chtivé spoluobčany.

Rychle jsem se osprchovala, hodila na sebe připravené oblečení a vyrazila do kanceláře. Doufala jsem, že šéf přijde později a můj prohřešek, který čítal zhruba desetiminutové zpoždění, mi nebude příliš ke škodě.

Štěstí mi přálo a nadřízený se dostavil až deset minut po mně.

„Dobré ráno, Klárko.“

„Dobrý, šéfe. Mám pro vás ten report obrátkovosti. Včera jsem ho doladila s logistikou a je připravený k odeslání na naši mateřskou firmu. A musím se přiznat, že jsem přišla o deset minut později.“

„No, to jste mě překvapila. Tedy ne tím reportem, ale pozdním příchodem. Abych z vás neudělal nezaměstnanou.“

Chechtal se jako cvok a strhlo mě to taky. Čili jsme slzeli ještě dalších pět minut. Salvy smíchu doznívaly ještě hodnou chvíli, než jsme se oba uklidnili. Na odpoledne jsem měla za úkol připravit podklady k pravidelné páteční poradě.

Jelikož pracuji v malé, moderní a skoro rodinné firmě, mívají porady více méně neformální ráz. Sídlo je ve vilce, kde máme dvanáct kanceláří, tři toalety a dvě koupelny. Taky plně vybavenou kuchyni. Takže než vypukne rojení produkťáků, jak říkáme našim produktovým manažerům, budu mít připravenou ovocnou bublaninu a kávovar v nejvyšší pohotovosti.

Teď jsem však spěchala na poštu, která je pěšky jenom pár bloků. Odeslat pár desítek dopisů zákazníkům není administrativně náročné. Ovšem to pro poštu neplatí. Automat na vás při příchodu vyplázne lístek dle stisknutého tlačítka s požadovaným úkonem. Pak už není proces ve vaší moci, poněvadž se vlády chopí nepochopitelná vlákna osudu zvaného Česká pošta.

Čekání na lavici mezi přepážkami jsem si krátila čuměním do mobilu. Projížděla jsem denní zprávy a jenom tak bloumala očima po obrázcích a titulcích. Ano. Není to žádná intelektuální hitparáda, ale díky tomu „odpojení“ jsem nemusela mít oči přilepené na tabuli vyvolávacího systému.

Vzhlédla jsem vždycky jenom ve chvíli, kdy se ozvalo zvukové znamení, které ohlašovalo zobrazení čísla zákazníka a jeho přidělené přepážky.

Najednou se mi mezi fotografiemi a titulky objevil… kretén! Jako hypnotizovaná jsem rychle ukazováčkem klepla na video, nad kterým se skvěl nadpis „Syn slavného otce se vrátil domů”.

V ten moment jsem zapomněla, že se nepřipojím hned na záznam, ale že na obrazovce místo toho nejprve vyskočí reklamy. Jediné štěstí, že přes den mám na telefonu vypnuté i zvuky, jinak by všem čekajícím protrhl bubínky nepříjemný ječák zeleného blbzemšťana.

Ovšem, než se reklama odebrala do zaslouženého pekla, cinkla výzva k číslu žmoulaném na lístku v ruce. Nezbývalo než se s neukojenou zvědavostí rychle přesunout k přepážce, abych předala dopisy pošťačce za sklem a co nejdříve se vrátila ke svým pracovním povinnostem.

Zrovna jsem otevírala dveře do vstupní haly naší firmy, když se kolem doslova prořítil produktový manažer Jarda Votýpka a se slovy:

„Jedu, rodíme! Omluv mě z porady, prosím!“ zmizel za prudce zavřenými dveřmi a zůstala po něm jenom vůně pánského (kořením vonícího) parfému a dojem prudké euforie i nervozity. Porod prvního dítěte. Rozuměla jsem mu. A taky trošku záviděla. Děti asi nebyly mým osudem. Nejdřív málo času a momentálně nebylo ani s kým.

Povzdechla jsem si, dala naší nabručené účetní doklad z pošty a šla pokračovat v krasojízdě. Do oběda stihnu zpracovat většinu dnešní agendy. Přes oběd slupnu rizoto ze včerejška a udělám bublaninu. Měla jsem vyzkoušeno, že je upečená zhruba za čtyřicet minut. Na kreténa jsem si vzpomněla, až když jsem si sedla zpátky k počítači.

Sáhla jsem po mobilu a otevřela prohlížeč. Naskočilo mi opět video s titulkem „Syn slavného otce”. Skoro s otevřenou hubou jsem sledovala obrazovku telefonu. Tentokrát jsem zvuk zesílila tak, že jsem slyšela, jak ten člověk kreténovým hlasem na konci zhruba dvouminutového rozhovoru říká:

„Vrátil jsem se, protože tady mám své kořeny. To je asi tak všechno, co vám mohu sdělit, paní redaktorko.“

Střih. V záběru zůstala redaktorka s úsměvem kolem dokola hlavy (připomínala mi vyzubenou převodovku) a hlásila:

„Milé divačky. Tento interesantní a nezadaný muž je žhavou novinkou na českém bulvárním nebi! Zdá se však, že setkat se s ním bude celkem oříšek. Tento rozhovor byl totiž tím prvním a podle jeho slov i posledním, který poskytl. Ovšem pokud o…“

„A do hajzlu!“ zařvala jsem, zahodila mobil na stůl a vystartovala smykem do kuchyňky. Z trouby bylo slabě cítit spáleninu. Stačila by ještě nepatrná chvilka a zřejmě by se rovnou spustily hasící sprinklery.

To by znamenalo potopu v celém baráku a tuny zničené práce! Okamžitě jsem troubu vypnula, otevřela dokořán okna a vytáhla plech na podložku pod nimi.

Celkem klika. Rohy byly tmavě hnědé. Ještě ne černé. Uf! To se dalo snadno zachránit. Rohové kousky jsem jedla stejně jenom já a zbytek přebiju vanilkovým moučkovým cukrem.

Na schodišti a v přijímací hale se pomalu začínali scházet kolegové. Otevřela jsem jim spojovací dveře do zasedačky a počkala, až se usadí.

„Jak to, že ještě není nějaká buchta na stole?“ ptal se arcimlsoun Vašek Ztepilý, který svému jménu vůbec nedělal čest. Tak trošku připomínal soudek.

„Václave, vydrž. Hned donesu. Jenom jsem málem způsobila zahoření. A to víš, asi by šéf nebyl rád.“

„Klárko, ty jsi prostě naše trdlo, viď?“

Ruka, která mi shovívavě hladí rameno, patří našemu firemnímu seladonovi. Pokaždé, když je někde největší mumraj, ptá se, jestli už mu konečně dám – odpověď je vždycky stejná – až mi bude osmdesát, dočkáš se. Ruku mu lehce odstrčím a plesknu ho po předloktí.

„Nesahat, nezalévals. Moje rameno není tvoje věc, jasný, Pepíno?!“

„No, no. Snad jsem tě neukousl. Ale k nakousnutí to bys tedy zase byla, hm?“

„Na to by ti ty umělý zuby nestačily, starče!“

V zasedačce se kolegové pochechtávají, protože moje a Pepínovy slovní přestřelky jsou na denním pořádku. Baví nás špičkovat se. Někdy je to peprnější a ostřejší, ale jde jenom o takové pošťuchování, protože všech třináct kolegů (včetně šéfa) mě bere jako parťáka v sukních a za celých devět let si nikdo z nich nedovolil cokoli zkoušet.

Bublanina zmizela z podnosu, hrnky od kafí a čajů osaměle trčely na stole. Stav zasedačky po našich poradních akcích mi trochu připomínal opuštěné rodové sídlo po svátečním obědě, když se všichni rozprchnou.

Je tam ticho a drobky na talířcích a okolo nich vypráví své smutné příběhy. Zaschlé kroužky od kávy žalují, že byla většina vypita. Během sbírání nádobí a ubrousků, které „moji“ kluci jen tak nechali pohozené uprostřed torza občerstvení si odpočinu.

Je to něco, nad čím nemusím dumat. Úklid je dobrý pro nervy. Známý. Nedělám v něm chyby. Myčka se nechala ochotně naplnit a zapnout, v zasedačce jsem vycídila stůl tak, aby druhý den paní z úklidové firmy mohla jenom vynést koše, vyluxovat a setřít prach na parapetech a skříních.

Na odchodu jsem zhasla světla a zakódovala zabezpečovací zařízení. Ze zvyku jsem zamávala do kamery, která snímala prostor před vstupem do firmy. Dnes jsem zrovna neměla náladu na opičky. Občas se totiž neudržím a dělám do kamery příšerné obličeje.

Ale ne dnes. Všeho bylo nějak moc. Srážka s kreténem, připálený moučník, výživná porada o nových cílech, které centrála požaduje splnit. Jako vždycky jsou výmysly manažerů ze zahraničí mimo možnosti našeho trhu, ale to je zase role mého šéfa, ne moje. On se s nimi musí efektivně pohádat, aby se něco změnilo.

Zbyla ve mně jediná touha. Vyspat se. Jelikož nikdo, kdo by doma očekával můj návrat nebyl, byla jsem přesvědčená, že se spánek uskuteční. Jenomže to bych nesměla mít za kamarádku Vanesu. Ona je moje nejlepší kamarádka a chodící katastrofa v jednom.

Zavolala mi zrovna ve chvíli, kdy jsem ve spodním prádle pochodovala do koupelny. Telefon jsem měla jenom na vibrace, přesto na skleněném konferenčním stolku v obýváku dělal strašný randál.

2. kapitola

„Ahoj, Vans! Co se děje? Zrovna si jdu napustit vanu a zaspat srážku s kreténem a mnoho dalších běžnejch srágořin.“

Mluvily jsme spolu asi pět minut a ta holka mi totálně překopala plány na páteční klidný večer a noc plnou spánku. Místo mých splněných vizí se za mnou řítila fata morgana, která vůbec nebyla v plánu.

„Půjdeme do baru a všichni se můžou jít bodnout, Klári.“

Vanesa se v mém obýváku nakrucovala jako na módní přehlídce. V kolébce jí zřejmě přály trochu ovíněné sudičky, takže dostala krásy na rozdávání, k tomu přímočarý a hodně praktický až mazaný rozum a minimálně tunu sexuální přitažlivosti pro obě pohlaví.

Všem vykládala, že otec je Ital a máma Češka, ale to se jí dařilo předstírat vždycky jenom do doby, než se představila plným jménem. - Vanesa Gáborová. Ale i potom si (nekecám), vždycky udržela punc žádoucí samičky.

Bohaté a dlouhé na platinovou blond odbarvené vlasy, sametová a čistá pokožka barvy kávy s mlékem, nohy dlouhé až na zem. Jasný nádech exotiky, který dostal do kolen a do postele každého chlápka, na kterého se Vanesa jenom široce usmála a zamířila na něj ukazováčkem s předlouhým umělým nehtem.

Já tu holku milovala už od páté třídy, protože tenkrát nebylo zářivější a hubatější osoby, která se s ničím nepárala, a když to bylo nutné, porvala se i s klukem. V tom jsme si byly podobné. Až na ten vzhled.

Pokud by se dalo mluvit o tom, co vídám v zrcadle já, zněl by popis následovně. Nemladá třicítka, která je spíš zajímavá než hezká. Rovné nohy a přiměřené boky i prsa. Splněno. Ale i tak jsem se nemohla svojí živočišné kamarádce vůbec rovnat. Vedle ní by snad i Verešová vypadala jako nudná puťka od plotny.

Zatímco se usadila s nohou přes nohu v dráždivé póze na mém gauči, snažila jsem se obléknout tak, abych si vedle ní nemusela připadat jako teta z venkova, která za lepší oblečení považuje teplákovku od Vietnamců.

Což by stejně nakonec byla pravda, protože si skoro pokaždé odvedla z kterékoli pařby nového chlapa. Toho nejhezčího, samozřejmě. Navlečená do modré minisukně a zavinovacího bílého trika jsem nakráčela do obýváku za Vanesou. Vlasy jsem měla vyčesané, pár pramínků spuštěných kolem tváře.

Moje kamarádka se na mně podívala a vyprskla:

„To jako jdeme pařit k tobě do práce?! Klári, buď soudná. Vždyť v tom vypadáš jako jeptiška!“

Takže se (jako už tradičně) vřítila za víření svých boků v rudých, flitry posetých minišatech do mé ložnice. Rozrazila dveře skříně a začala moji nebohou garderobu vyhazovat na postel.

„Nuda! Předpotopní! Hrůza! Tak to taky ne! Tos snad nosila na základce?!“

Vykřikovala jako vyvolávač na burze a rozmetala moje představy, jaké mám na svůj věk docela super oblečení. Nakonec sáhla po zářivě zeleném overalu s hlubokým výstřihem a špagetovými ramínky, který jsem nedávno objevila v sekáči.

Za mou maličkost se jednalo o nenositelný, ačkoli skutečně pozoruhodný kousek. A proto byl v mém šatníku v koutku, samotný a opuštěný už zhruba měsíc. Jenomže zrovna tenhle model padl mojí garderobiérce do oka.

„Tak tohle! To je to pravý. Skvělej model. V tom se z tebe chlapi poserou. Jenom ho musíme trošku vylepšit.“

Nezmohla jsem se ani na protest, když mi hodila ten zářivý přelud do náruče a dál se vrtala v mých hadřících. Najednou vytáhla červený dlouhý šátek – nadšeně tleskla. Když se otočila a viděla, že tam, jenom tak stojím, nevybíravě se do mě pustila.

„Tohle svlíkat, tohle oblíkat. A šup, šup! Nebudeme přece trávit zbytky mládí doma!“ zubila se a významně pomrkávala.

„Tak dobře, ty otrokářko. Já si to teda zkusím, no. Ačkoli jsem nikdy netoužila po tom, abych vypadala jako lampión s rudým špagátem.“

Abych svou kamarádku ujistila, že se mi to vážně nelíbí, pohoršeně jsem u převlékání „kůží“ frkala, jako kůň. Ona se jenom smála, protože úplně přesně věděla, že můj vztah k módě je pouze takový, že nechci vyčnívat. Prostě jsem trošku nudná.

„Přestaň dělat fóry a koukej sebou pohnout. Jdu zavolat taxi a asi bys nechtěla platit za to, že čeká dvě hodiny na Neprinceznu? Fofry!“

Vanesa byla boží. Vanesa byla veš v kožichu. Vanesa byla osina. V mém zadku. Museli jste ji buď nenávidět, nebo milovat. Já si vybrala tu druhou variantu. Vždycky.

Protože když si přitáhla podivně cizí zelenou divoženku před velké zrcadlo k sobě, překvapením jsem civěla s pusou vyvrácenou z pantů! Zírala jsem na dvě lvice salónů!

„Páni! Vans! Ty jsi neskutečná. Takhle bych si sama sebe nikdy nedovedla představit! Fakt je to pecka! Víš, že tě přesně za tohle miluju? Za to, že v nudný kamarádce vidíš vždycky o dost víc, než ona sama?“

Pleskla do mého poněkud holého ramena a s tím nejvřelejším úsměvem řekla:

„Kdybych nebyla na chlapy, Klári, byla bys moje a nikdo by mi tě nedokázal vzít! Teď schovej svojí nudnou stránku na záchodě a spláchni za ní! Velkoměsto na nás čeká!

Budeme řádit, jako když nám bylo dvacet. Co dvacet. Sedmnáct! Pamatuješ na tu hroznou pařbu, kde jsme se probudily vedle sebe na lavičce? Zmrzlý, poblitý, ale obě jsme věděly, že jedna bez druhé jsme jenom půlka…“

Po tom proslovu Vanesa vypadala zasněně a neskutečně mladě. Taky křehce. Byla silná, ale možná právě proto byla stále sama. Jako já. Prostě takové hezčí dvojče. Moje duševní sestra. Parťačka. Byla všechno, co jsem ve své rodině nikdy nepoznala.

„Tak pojď ty pokušitelko a otrokářko v jednom. Jdeme velkoměstu ukázat, co se v nás dvou ještě skrývá.“

Objala jsem ji a vlepila takzvanou uměleckou pusu. Přitiskla jsem jí tvář na tvář z jedné i druhé strany, abych nám nezničila líčení. Byly jsme připravené srazit na kolena pár drinků a vyhnat z hlavy (moje) pochybnosti a nezdary.

Večer byl nezvykle vlahý, ale poněvadž jsme už nebyly sedmnáctky, měly jsme obě dvě teplejší kabát. Nohama v lodičkách jsme vyťukávaly morseovku, než nás pozřel taxík a my se nechaly odvézt do našeho oblíbeného baru L’Fleur na Starém Městě.

Ze Zahraďáku vlastně není do centra daleko, ale když jsme jednou za čas jely za zábavou, složit se na taxi nebyl žádný problém. Navíc jsme ani jedna nebyla tak chudá, abychom musely počítat s každou korunou a zvažovat, kam ji investovat dřív.

Taky jsme si zažily s Vans bídné roky, ale postupem času jsme se vypracovaly a získaly postavení i slušný plat. Ona v současnosti dělá produkční u televize a hodně cestuje. Vždycky mi říkala, když mi vrtalo hlavou, jak je možné, že se tak moc snaží prorazit a být nejlepší:

„My jsme povahou čistokrevný Romáci, Klárko, ale máma by nás zabila, kdybysme flákali školu, nebo nechodili do práce. Naše máma je otrokářka, ale funguje to. Proto s náma nemají lidi problém. A ve famílii jsme vlastně odsuzovaný, že se táta neoženil tak, jak chtěl vajda. Že si vzal bílou.“

Někdy si prostě nevyberete. Jednou vás odsoudí jedni, že jste moc nějací, druzí proto, že jste jiní, než vás chtějí mít oni. Barevně. Povahově. Tím, že snídáte croissanty, když oni zásadně jenom žitný chléb. Že pijete kávu, ne čaj. Že si pouštíte pusu na špacír, nebo jste zticha.

Taxikář naše důvěrné ticho asi nepochopil a snažil se ho přerušovat hlasitě puštěným rádiem. Všechny byly nudným defilé aktuálních hitů, které už lezly lidem na nervy právě proto, že se bez nich nic neobešlo. To by ovšem nesměl ten člověk vézt zrovna Vanesu.

Jakmile spustila notoricky známá odrhovačka, začala Vans zpívat hodně silně, a tak falešně, že kdybych nevěděla, jak skvělá ve zpěvu skutečně je, měla bych ji za členku hvězdné pěchoty z jedné zparchantělé televizní show. Už jsem začínala smíchy slzet, když ten chlap za volantem vypnul rádio.

„Slečno?! Mohla byste laskavě přestat rušit řidiče při výkonu povolání?!“

Hulákal na ni, aby přehlušil její příšerný vřískot, který asi škrábal jeho ucho, jako kdysi jehla na gramofonu mých rodičů škrábala vinylovou desku, když jsem ji chtěla v dětské dychtivosti přiložit k posvátnému černému kotouči osobně. Vanesa přidala na síle hlasu a náhle, jako kdyby si brala k srdci napomenutí, zmlkla.

Tak to jsme my dvě. Pro tu druhou uděláme všechno. Třeba se klidně ztrapníme a dobrovolně zařadíme do té nejhorší kategorie.

3. kapitola

V baru bylo skoro plno. Hluk a směsice pachů nás udeřily do tváře, když jsme vešly dovnitř. Netuším, jak to Vans dělá, ale když nakráčí do jakéhokoli prostoru, jsou snad v pozoru i žárovky ve světlech. Svítí jasněji a všichni kolem se víc usmívají.

Vyzbrojená krásnou tváří a tělem bohyně, plula přede mnou a dav se záhadným způsobem rozestupoval, až jsme dosáhly dvou barových stoliček, které na nás (asi zázrakem opuštěné) čekaly.

S úlevou jsem se posadila, protože lodičky nosím pouze tehdy, když jdu ven s ní. A to bývají poslední dobou zřídka kdy taneční záležitosti, takže popíjet na bar, nebo sedět v kavárně, či stát chviličku na karaoke, to ještě dávám.

Objednaly jsme si každá to své oblíbené. Ona Mojito, já whisku s ledem a sodu. Nemám ráda míchané drinky, protože jedna zkušenost s nimi stačila. Druhý den jsem měla v hlavě techno párty, bubeníci mi paličkami tloukli do lebky a obsah žaludku nechtěl zůstat uvnitř. Takže čisté pití, čistá hlava. Toho se držím.

V hluku, který v barech už tak nějak bývá, musí člověk zvýšit hlas. Přiťukly jsme si, připily a Vanesa se nedočkavě začala vyptávat:

„Tak, povídej, přeháněj a když si na něco nebudeš moct vzpomenout, tak místo toho řekni něco zajímavějšího, jasan?“

„Holka, není to žádnej hit! V práci setrvale dobrý, ale co se týká chlapů, tak buď vymřeli, nebo narazím dost tvrdě na kreténa! To mi vlastně připomíná, že jsem si nějak nevygooglila, co je to za člověka. Je s ním na netu jeden krátkej rozhovor.“

„Pamatuješ si, kde ten rozhovor byl?“

„Ne, ale vlastně asi zůstal v historii prohlížeče na mobilu.“

„Tak ukaž! Ten kretén mě dost zajímá, když mi převálcoval kámošku. Podíváme se mu na internetovej zoubek. A pak ho zase převálcujeme my. Chceš?“

Její zápal byl nefalšovaný, a tak silný, že se přenesl i na mou maličkost a blbá nálada utíkala pryč. Cítila jsem, že tenhle večer bude nezapomenutelný. Určitě.

Vylovila jsem z kabelky telefon a sluchátka. Našla jsem potřebný odkaz, kde bylo umístěné video a nechala přehnat se snůšku reklamních zhovadilostí.

Sotva se spustila sekvence s rozhovorem, pozastavila jsem přehrávání, vložila šňůru se sluchátky. Jednu pecku si dala do ucha kamarádka, druhou já. Doufala jsem, že přes tu kakofonii hlasů a hudby rozhovor uslyšíme obě a zesílila zvuk na maximum.

„Dobrý den, Adame. Souhlasil jste s kratičkým rozhovorem pro Žhavé zprávy. Je pravdou, že jste se po pohřbu vašeho slavného otce vrátil do rodné země, abyste zde pokračoval ve svém milionovém byznysu?”

„Vrátil jsem se, protože tady mám své kořeny. To je asi tak všechno, co vám mohu sdělit, paní redaktorko.“

V ten moment se z obrazovky vytratil kretén a zůstala pouze přehnaně pozitivní redaktorka:

„Milé divačky. Tento interesantní, nezadaný muž v nejlepších letech je žhavou novinkou na českém bulvárním nebi! Zdá se však, že setkat se s ním, bude celkem oříšek. Tento rozhovor byl totiž tím prvním a podle jeho slov i posledním, který poskytl.

Ovšem pokud odhlédneme od tohoto faktu, pravdou zůstává, že Adam Sezemický je nadaný podnikatel, který na poli mobilních aplikací vybudoval v zahraničí firmu Splash United takřka z ničeho.

No a v neposlední řadě, dámy je to syn Pavla Sezemického, který byl dlouhá léta hereckou hvězdou, než jeho život předčasně ukončila tragická nehoda ultralightu.

Pro Žhavé zprávy Veronika Vyčítalová.“

Video skončilo a já málem vyskočila z kůže, jak Vanesa rázně plácla dlaní o dřevěnou barovou desku.

„Kláro, ty jelito! Nejžádanější partie v celý republice a ty mu skončíš skoro v náručí?! Navíc je to samec k pohledání. A neříkej, že ne!“

Chvíli jsem na ni zírala beze slov a v hlavě mi běželo těch pár okamžiků, kdy se z nás stali plnými tituly kráva a kretén. Adam. No, přiřadit si k názvu i jméno osoby, občas není zlé. Teď už alespoň vím, jak se ten samolibý chlap jmenuje.

Střípky vzteku z rána do sebe zapadly a já na Vans skoro zaječela:

„Je mi u prdele, že ten kretén dobře vypadá! Já bych o něj nezavadila ani rámem od kola! A ještě jednou mi budeš vychvalovat toho… toho… kreténa.“ rozkašlala jsem se, než jsem dořekla větu.