JENNY NAOMI

ODSTÍNY NÁHODY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2023

© Jenny Naomi, 2023

Vydalo v roce 2023 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 79. a 62. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Jo Clement

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-30-4 (epub)

ISBN 978-80-88483-31-1 (mobi)

Když jsi mě zaujal: Kapitola 1

Procházel chodbou do učebny jazyků. V ruce svíral knihu, do které mu každou chvíli padaly černé neposedné vlasy stejné barvy jako jeho hluboké oči, snažící se soustředit na příběh, který mu rychle ubíhal mezi prsty.

Když se rozhlédl po okolí, viděl mnoho nevyřešených starostí. Kdyby se měl srovnávat se svými vrstevníky, byl by na tom rozhodně lépe než kdokoliv z nich. Klíčem k novému životu byl nezájem vůči všemu, co by ho donutilo otevřít své srdce. Nebylo to tak, že by neměl žádné starosti. Vždycky své problémy přirovnával k obyčejným pro studenta střední školy. Nic vážného ani převratného v jeho životě. Až na jedno nepatrné zjištění, kterým se netajil již od základní školy.

Že byl bisexuál poznal už někdy v páté třídě. Obojí pohlaví ho přitahovalo naprosto stejným dílem. Otevřel se všem možnostem bez dilematu, jestli to tak bylo správně, či nikoliv. Šanci zjistit, že ho to ke stejnému pohlaví láká o něco více než k dívkám, dostal až na druhém stupni. Přesněji v sedmé třídě, kdy mu vyznal lásku starší spolužák.

Jak to ale bývá, první lásky většinou končí stejně rychle, jak začnou. Zlomené srdce ho neminulo. Tehdy se zapřísáhl, že už nikdy nebude ten submisivní ve svém vztahu. Když už by měl s někým být, musel by se Markelovi podřídit.

„Doufám, že jsi ten úkol stihl,“ zasyčel, když si všiml, že s ním kdosi srovnal krok.

Ani se neotáčel, aby poznal, že jde o jeho spolubydlícího a spolužáka, kterého vídával na společných hodinách jazyků a matematiky.

„Markeli, brácho,“ na začátek se nervózně zahihňal, „co takhle pomoct příteli v nouzi? Naposledy, slibuju.“

Pankáč s blonďatými vlasy, kroužkovým piercingem v nose a propíchnutýma ušima okamžitě nasadil prosící štěněčí pohled. Jeho šedé oči ho ještě nikdy nezklamaly. Když se setkal s pohledem svého spolubydlícího, přidal ještě nevinný úsměv. Spolu s jeho plnými tvářemi začínal připomínat vysmátého křečka.

„Prosím, nenech mě v tom,“ zakňučel, spojil ruce a začal ho prosit i gesty.

Markel McKenzie, ten tajemný a nedosažitelný na škole, o kterém se nikdo nikdy nedozvěděl více než základní informace, si hluboce povzdechl. Dalo mu skutečně zabrat, aby v sobě zadusil neukojitelný pocit vrazit mu alespoň pořádný pohlavek za jeho lenost.

„Derricku!“ zasyčel výhružným hlasem.

„Vím, já vím,“ zvedl ruce v obranném gestu, „zase ti to splatím. Slibuju.“

„Tse,“ Markel protočil očima, shodil z jednoho ramene svůj batoh a chvíli v něm volnou rukou lovil sešit s úkolem, který s otráveným pohledem strčil Derrickovi do rukou, „neměj strach, že bych zapomněl. Příště píšeš úkoly ty, o to se postarám!“

Opět se rozešel směrem do studovny a zabořil oči zpátky do knížky. V tu chvíli zpozoroval periferním viděním rychle probíhající šmouhu. Pamatoval si jen plavé vlasy a červeno-černé vzory. Taky zářivý široký úsměv šťastného a spokojeného teenagera, který ho dokonce donutil sjet očima z popsaných napínavých stránek za procházejícím stádem otravných studentů. Osoba, která proběhla kolem něj, už ale byla ztracená jeho očím.

Ano, byl zaujatý, ale ne natolik, aby se za tím člověkem opravdu otočil a začal se o něj skutečně zajímat. Do pár sekund zabodl svůj pohled zpátky na stránku padesát osm a zjišťoval, co se v příběhu ještě stihne odehrát, než si přizná, že to byl jen jeden velký kýč, který, stejně jako mnoho dalších knih, odloží a nikdy víc se k němu nevrátí.

I přes to, že se pokoušel soustředit na rychle ubíhající stránky, nepřestával přemýšlet nad tím úsměvem.

Tak zářivý. Tak jemný.

Kolik se toho vůbec dalo z jediné sekundy zapamatovat?

Opravdu byl zvědavý. Kdo byla osoba, jejíž úsměv si ho získal? 

Kapitola 2

„Hej! Co blbneš!“

„Čum na cestu!“

„Dávej pozor!“

Ozývaly se hlasy popuzených středoškoláků, jejichž slova patřila mile vypadajícímu mladíkovi. A protože byl skutečně rychlý, pamatovali si z něj pouze jeho světle hnědé vlasy a červeno-černou kostkovanou košili.

„Sorry!“ vykřikl, když nechtěně vrazil do skupinky postávající u skříněk, kolem které prosvištěl jako tajfun.

V přívalu nervozity zkontroloval čas. Zbývaly tři minuty na to, aby se dostal do učebny literatury, kterou najde na druhé straně školy. Ke všemu v posledním patře. Věděl, že pokud přijde pozdě, nezabere ani pravda, že zaspal, a už vůbec žádná výmluva, kterou by byl schopen vymyslet za pochodu.

Pokud i nyní zmešká test, jistě neprojde ani prvním pololetím. To by se jeho rodičům dvakrát nelíbilo. I když už pár měsíců trávili čas na plavbě kolem světa, kdy nechali své jediné dítě doma v péči sousedů a rodičů kamarádů, kteří na něj jednou za čas dohlédli. Věděli o jeho prospěchu díky internetovému přihlášení na stránkách školy, vlastně všechno vyslídili. Neexistoval způsob, jakým by mohl zapírat při každotýdenním hovoru se svou matkou.

Sotva se dostal na střední, hned ho čekal jeden průšvih za druhým. Dohled rodiny jeho životu začínal scházet, i když si tu volnost pořád dokázal užívat, kde se dalo. A když došly peníze? Stačilo napsat nebo zavolat otci. Hned mu přišlo na účet, kolik potřeboval.

Jen taktak se vyhnul několika dalším studentům. Zejména na schodišti, které se snažil vyběhnout v rekordním čase. Cítil, jak ztrácí dech a těžknou mu nohy, ale ještě nic nevzdával. Ještě měl minutu a půl.

„Počkat!“ Nekřičel, i když chtěl.

Svá slova řekl spíše jen pro vlastní uši. Daleko se nedostala už jen proto, jaký kravál dělaly jeho boty.

Ke dveřím se téměř sklouznul. Podlaha byla totiž kluzká sama o sobě. Divil se, že se při svém maratónu ještě nikde neroztřískal.

Okamžitě zasedl do své lavice a projel si vlasy dlaněmi. Zhluboka oddechoval ve snaze se uklidnit. Srdce mu bilo jako o závod. Opravdu to do poslední chvíle vypadalo, že to nestihne, ale zvonit začalo až po deseti dalších sekundách.

„Zahráváš si s ohněm, Argi,“ rozesmál se s plnou dávkou údivu Enthony, Argiho nejlepší přítel již od školky, „nad tebou musí stát všichni svatí. Už jsem si myslel, že to nedáš.“

Vlastně byl takový malý záškodník odjakživa. S Argim vymýšlel všemožné lumpárny a do více než poloviny potíží je dostávaly jeho ztřeštěné nápady. I když Argi jich taky nevymyslel zrovna málo.

Jeho tmavě hnědé vlasy udržoval vždy neupravené. Oči stejné barvy schovával pod kulatými sklíčky brýlí, za které se nepřestával stydět. Bez nich by ale nepřečetl jediné písmenko v plánovaném testu.

„Jak vidíš,“ Argi Chase popadal drahocenný dech, „nebyl to žádný problém.“

Jejich rozhovor vyrušila učitelka, která neztrácela čas a jen, co vešla do dveří, začala rozdávat vytištěné otázky.

„Doufám, že jste se vy dva učili,“ zašeptala blondýna s neodolatelnými křivkami a hravým výrazem v očích.

Grelien Ross. Jméno dostala po ženě, která byla jejím dávným předkem. Argi slyšel, že jí zpočátku dělalo potíže se se svým prazvláštním jménem ztotožnit, ale jak čas plynul, začínala si uvědomovat, že být tou zvláštní ji vlastně naplňovalo. Užívala si svou jedinečnost všemi doušky. Nač na svém životě něco měnit?

Její štíhlá postava byla stvořena pro modeling, který by ale z vlastní vůle nikdy nedělala. Světlé oči ladily s její světlejší pokožkou. Tělo anděla ovšem vystřídala duše ďábla. Společně se svou stejně neodolatelnou a věčně vyzývavou rusovlasou nejlepší kamarádkou Clarissou, která byla shodou náhod sestřenicí Enthonyho, podporovala vztahy mezi stejnými pohlavími. Hlavně tedy, co se kluků týkalo. Holkám ani nedělalo žádný problém veřejně párovat Argiho s Enthonym. Podle jejich měřítek patřili k dokonalým kandidátům na spokojený vztah.

Bohužel pro ně, jejich kamarádi se do žádných špinavých her zatím stáhnout nenechali. Matně si pamatovaly, že se jim jednou podařilo, aby se spolu Argi s Enthonym vykousli, když byli jejich vinou opravdu slušně opilí a pak je stačilo k tomuto činu jen lehce popostrčit. Prostě neškodná zábava.

O Enthonym se už nějakou dobu šuškalo, že by možná byl schopen podobné šílenosti, jako jít do vztahu s mužem, to samé se ale nedalo říct o nepřístupném Argim, u kterého to vypadalo, že ho pořádně nezaujali ani muži ani ženy – alespoň ne, pokud šlo o vážný vztah.

Argimu slova blonďaté kamarádky zněla v hlavě jako ozvěna. Doufám, že jste se učili… doufám, že jste se učili… doufám, že…

Zakroutil hlavou a hluboce si povzdechl. Možná se měl v té učebnici topit déle jak deset minut, než se nechal svést zase další reklamou na hru, kterou musel okamžitě běžet stáhnout na Google play. Jak nakonec za dalších pět hodin zjistil, začala ho nudit, takže mu v mobilu stejně nevydržela.

„Pst!“ Argi nenápadně šťouchl do svého spolusedícího loktem, „poraď.“

Brunet se očkem zahleděl na prázdný kus Argiho papíru. Za to on už dopisoval poslední odpověď z osmi otázek. Přistrčil papír s odpověďmi blíže ke středu stolu, aby měl rychle se stresující kámoš naději opsat alespoň dvě odpovědi, které by mu zajistily lepší čtyřku. Doufal, že Argi nebude tak pitomý a neopíše to slovo od slova stejně.

„Díky,“ špitl vděčně a lehce se oddálil.

Začal z něj opadat nahromaděný stres a nahrazoval ho lepší pocit. Opsal přesně pět odpovědí. Určitě nepropadne. A to se začínal bát, že po Enthonym nepřečte ani slovo. Díky němu měl lepší C na dosah ruky.

Přísně vypadající paní učitelka Williamsová, stará a vrásčitá dámička s vysokým drdolem, kterou Argi a jeho kamarádi bez kompromisně přirovnávali k úřednici Roz z animovaného filmu o příšerách, nespouštěla oči z hodinek, nedočkavě odpočítávající sekundy do konce desetiminutového testu. „Konec! Odložte pera a odevzdejte své odpovědi!“

Každý se zvedl a kráčel ke katedře jako na popravu. Jen málokdo vypadal tak sebejistě jako Enthony. Až z toho Argi začínal mít špatný pocit.

„Fakt díky. Zachránil jsi mi průměr,“ poděkoval ještě jednou, když se oba sešli zpátky v lavici.

„To nestojí za řeč,“ mávl nad Argim rukou a spokojeně se otočil za sebe na svou sestřenici, „Tak?“

Clarissa pokrčila rameny. „Uvidíme.“

„Otevřete si stranu osmnáct a čtěte si o antické literatuře. A v tichosti! Já se zatím podívám, jak dobře znáte Shakespeara,“ učitelka projela třídu těmi svými velkými brýlemi a celá natěšená začala škrtat v odpovědích.

„Smith, F,“ vyslovila paní Williamsová a přemístila opravený test na oznámkovanou hromádku.

„Cože?“ V Enthonym zděšením hrklo, rychle se přihlásil a dovolil si bez vyzvání otázku: „já, nebo Clarissa, paní učitelko?“

Paní Williamsová si povzdechla a škodolibě se usmála. „Oba, samozřejmě.“

Netřeba říkat, že byla na Enthonyho poměrně alergická. Každý viděl, že si zasedla jak na něj, tak i na jeho sestřenici. Že by prokleté příjmení?

„Ross, A.“ … „Chase, C mínus.“

Argi se s politováním otočil na svého nejlepšího kámoše.

„Jak můžeš mít C, když jsi ode mě opisoval?“ Enthony tomu jednoduše nerozuměl.

„Určitě to má nějaké rozumné vysvětlení,“ odpověděl šeptem jeho vyjevený spolusedící, načež se Enthony trpce pousmál. Nikdy by neočekával šikanu ze strany učitele.

„Prosím, prosím, neříkej to na mě,“ škemral Argi v obavách, že to na něj Enthony prozradí a zkazí mu tak jedinou šanci nepropadnout na první pololetí.

„To ani neplánuji,“ povzdechl si, „nejsem přece práskač.“

Enthonyho nálada rázem poklesla. Přemýšlel, jestli bylo vůbec reálné projít prvákem, když už mu tahle fúrie dýchala na záda. Stačilo málo a propadl by se přímo do deprese. Clarissa naštěstí zasáhla včas a Enthonyho vzpamatovala.

„Klídek, bratránku. O přestávce hodím řeč s ředitelem. Já se sice neučila, takže jsem to čekala. Na tebe je ta čůza ale vysazená už od začátku. Tak to teda ne!“ 

Kapitola 3

„Tohle není dobrý nápad,“ zamumlal nervózním hlasem Enthony Smith a neklidně podupával nohou.

Právě seděl před ředitelnou a jenom zřídka zaslechl Clarissu, když se zrovna odhodlala zvýšit na ředitele Edmunda Martineze hlas. Byl si jistý, že se jí její průbojná povaha jednoho dne pěkně vymstí. Složil hlavu do dlaní a nešťastně zakroutil hlavou. A když už se málem přesvědčil, že by se měl zvednout a zdrhnout, bylo pozdě. Dveře do ředitelny se otevřely a on se cítil jako v hororové scéně.

„Pojď dovnitř, prosím,“ požádala zástupkyně ředitele milým tónem a odstoupila ode dveří, aby mohl Enthony projít.

Ten přikývl a trochu opatrně udělal, co se po něm chtělo. Rozhlédl se po místnosti. Byla menší, než si představoval, ale pak mu došlo, že jsou tam ještě jedny dveře. Odtamtud se ozýval již klidnější hlas jeho sestřenice, která řediteli cosi vysvětlovala. Co, to neměl Enthony šanci zaslechnout.

„Ředitel tě hned přijme,“ vyslovila žena a zasedla zpátky za stůl s prsty na klávesnici a očima v počítači, „až ta slečna vyjde, můžeš vejít.“

Musí mít hodně práce, chudák, pomyslel si.

Konečně spatřil Clarissu. Zrovna hrdě vycházela od ředitele a vypadala jako vítěz.

„Jen běž. Alespoň se to konečně vyřeší,“ mrkla na něj, poplácala ho po rameni a odešla na chodbu, kde plánovala počkat, dokud tady její bratranec neskončí.

Enthony sebral poslední zbytečky odvahy. Nemohl by Clarissu zklamat. Po tom všem, co pro něj udělala, by ho určitě zabila. Vešel tedy s hlavou vztyčenou, i když plný pokory, do ředitelny, pozdravil a chystal se za sebou zavřít.

„Nech otevřeno,“ požádal vousatý šedivý ředitel, který vypadal, že má těsně před důchodem, „posaď se, Enthony.“

Enthony neváhal a vzal místo, na které ředitel Martinez ukázal. „Omlouvám se, za svou sestřenici. Myslím, že nejde o takový problém, aby vás otravovala.“

„Právě naopak. Myslím, že je správné, že za mnou přišla.“

Muž si vzal do rukou Enthonyho test, který mu Clarissa vnutila společně s otázkami. Chvíli ho studoval. Zřejmě nemínil udělat žádnou chybu. Nakonec zvedl sluchátko a s nespokojeným výrazem vyťukal tři číslice, promnul si oči a vyčkával.

„Mohla bys, prosím tě, na chvíli? Ihned! Děkuji.“

Sluchátko položil, pak věnoval Enthonymu mírný úsměv, „jenom chviličku.“

Po necelých pěti minutách vešla paní Wiliamsová do ředitelny. „O co jde, Edmunde? Nemám čas. Musím se připravit na další hodinu.“

Nevypadala, že by chtěla spolupracovat. A už vůbec, když v ředitelně zahlédla Enthonyho.

„Paní Wiliamsová, myslím, že tady došlo k jistému nedorozumění,“ ředitel Martinez se zatvářil zklamaně a raději zvolil formální cestu, kterou tohle vyřešit, „doslechl jsem se, že máte problém tady s vaším studentem, Enthonym Smithem.“

„To bude asi vážně nedorozumění,“ pokusila se o úsměv, „pouze nestrpím, když někdo v mojí třídě nedává pozor. Tenhle kluk pořád vyrušuje a baví se v hodinách se svými kamarády.“

„Ano? A proto má F, i když by měl mít správně lepší B?“ Pozvedl obočí a zvedl kus popsaného papíru ze stolu, „víte stejně dobře jako já, že studenti se začnou velmi brzy nudit. Budou mluvit, i když je rozsadíte. Budou si psát esemesky a hrát na mobilu. Nic z toho nás ale neopravňuje úmyslně kazit jejich prospěch. Doporučuji, abyste tento test prošla ještě jednou a opravila tohle nedorozumění.“

Natáhl ruku s Enthonyho testem a počkal, až se učitelka uráčí přijít a vzít si ho na opravu.

„Jistě, pane řediteli,“ celá dotčená vytrhla Edmundu Martinezovi špatně opravený test z ruky, poté velmi neochotně dodala: „podívám se na to ještě jednou.“

„V to doufám. A prosím, ať už se to neopakuje,“ požádal paní Wiliamsovou pořád slušným hlasem a nechal ji odejít, pak jeho pohled spadl na Enthonyho, „a ty začni dávat v hodinách pozor.“

Entohny přikývl. Zmohl se jen na tiché „děkuji,“ pak se zvedl ze židle a vyšel na chodbu, kde na něj celá netrpělivá čekala Clarissa.

„Tak?“ vyhrkla ze sebe, jako kdyby mu šlo o život.

Chvíli mlčel, pak jako by se vzpamatoval.

„Ředitel Martinez je fakt borec! Měla jsi vidět, jak ji setřel. Neuvěřitelný! Nemá na výběr, musí mi zlepšit známku.“

„Gratuluju,“ mrkla na něj a předstírala, že se protahuje, „tak to bychom měli. Hrozba zažehnána. Teď bychom měli jít za Grelien a Argim. Jsem si jistá, že taky rádi uslyší, že Wiliamsová prohrála.“

Argi vyskočil na parapet přesně naproti třídy. Rád pozoroval dav tlačících se studentů, kteří se pokoušeli projít přeplněnými chodbami tam, kam potřebovali. Připomínali mu stádo splašených bizonů. Co by se asi stalo, kdyby někdo upadl? Ušlapali by ho? Měl pocit, že by si toho chudáka ani nevšimli.

Pohupoval nohama a vyhlížel Enthonyho. Něco mu říkalo, že brzy přijde. Musel. Strávil v ředitelně skoro celou dvaceti minutovou přestávku. Ještěže

přesvědčili Clarissu, aby počkala na delší pauzu, deset minut by jim teda nestačilo.

„Ty, Argi, chceš se vsadit?“ Zjevila se vedle něj Grelien se šibalským úšklebkem na tváři.

„Hm? Měl bych?“

„Dám ti deset dolarů, pokud stihneš seběhnout do bufetu a koupit mi čokoládovou tyčinku,“ při tom začala provokativně přejíždět penězi před jeho očima, „co myslíš? Stíháš?“

Argi se zadíval na mobil. Zjišťoval, kolik je hodin. Pak hodil na Grelien pohled, který jako by říkal: „Opravdu? Jako vážně?“

„Haha, za dvě minuty zvoní. To bych tak seběhl dvě, možná tři poschodí,“ zakroutil nad ní hlavou a chystal se seskočit z parapetu.

„Tak, až bude oběd? O co, že to nezvládneš do deseti minut?“ nepřestávala ho ovlivňovat.

„Máš na tu tyčinku vážně chuť, že ano? A jsi tak líná, že než by sis pro ni zašla sama, tak se mě snažíš ovlivnit sázkou,“ rozesmál se.

„Bingo,“ uculila se, pak nahodila prosící obličej, „ber to tak, že ti za tvé služby zaplatím.“

Argi si povzdechl. Pravdou bylo, že ho sázka opravdu lákala, ale co když tam narazí na frontu a dorazí pozdě na hodinu? Až příliš riskantní, ale když by vyběhl ze třídy společně se zvoněním… zamyslel se.

Ano. Ta šance tam skutečně byla.

„Tak platí. Po hodině ti ukážu, jak umím být rychlej. Třeba střelím i rekord,“ rozesmál se, „Enthony, konečně!“

Jenom, co spatřil svého nejlepšího přítele, seskočil z parapetu a rozběhl se za ním a Clarissou do třídy.

Enthony se pokoušel přesvědčit Argiho, aby se do tak absurdní sázky ani za nic nepouštěl. Ne, že by mu nevěřil, určitě by to zvládl, ale taky znal jeho štěstí. Při první příležitosti se někde zraní, nebo narazí do skupinky punkerů, kteří ho v dalším momentě zmalují do fialova.

„Kašli na to. Pojďme raději sledovat holky na hřiště,“ zamručel emočně unavený Enthony.

Argi se zazubil, jak to uměl jenom on. Při tomhle momentálním účelu vypadal jako dvanáctileté dítě těšící se ze života. V tu chvíli jeho spolusedící věděl, že ho nepřesvědčí.

„Příště, Enthony. Tuhle sázku vyhraju,“ roztomilý úsměv vyměnil za ďábelský úšklebek, přičemž si mnul ruce nedočkavostí, „a Grelien bude platit.“

Enthony se pleskl dlaní do čela. Mělo cenu něco říkat? Pozoroval, jak se Argi soustředí na hodiny vyvěšené nad tabulí. Doslova hypnotizoval sekundovou ručičku. Její každé dokončené kolo se zdálo být nekonečné, ale už jenom tři minuty. Bylo až úsměvné, jak se připravoval ke startu. Určitě vyběhne z lavice a ihned ho zbrzdí spolužáci, pomyslel si Enthony.

Ne, že by mu přál něco zlého, jen zastával názor, že nešlo ani trochu o dobrý nápad. Možná kvůli tomu, že uběhly sotva dva týdny, kdy Argimu sundali dlahu z naraženého předloktí. Neměl nervy volat Argiho rodičům a hlásit další jeho úraz. Posledně mu to bohatě stačilo. Příště by se podobnému hovoru milerád vyhnul.

Argi se otočil na Grelien sedící za jeho zády a zašeptal: „Připrav si desítku, protože je moje.“

Blondýnka pohodila svými vlasy a našpulila provokativně rty. „Uvidíme. Hodně štěstí.“

Argi se natěšeně obrátil zpět k hodinám. Poslední půl minuta. Z poloviny opouštěl svou židli a celou levou nohou byl již v uličce. Zapřený o stůl očekával zvonění, při kterém by se odrazil a uháněl pět pater dolů do přízemí, aby proběhnul na druhou stranu školy k bufetu splnit svůj úkol.

„Počkej!“ vykřikl Enthony, ale Argi zmizel ze třídy ještě před učitelkou, přesně podle plánu.

„To nestihne,“ Grelien si složila ruce na prsou a pohodlně se usadila, „je to nemožné.“

„Aby ses nedivila. Když chce, umí letět jak raketa,“ sebrala ji vítr z plachet Clarissa.

Enthony se až tak nebavil. „Jo, ale vždycky když se chová takhle, ublíží si,“ povzdechl si a přemýšlel, jaký úraz se mu stane tentokrát.

A jakože se opravdu stane. Vzhledem k tomu, jak rychle vystřelil z lavice mu dával minimálně pět minut, než ho zase navštíví na ošetřovně s podvrtnutým kotníkem.

„Zkus mu trochu věřit, určitě si bude dávat pozor. Jde tu přece o deset dolarů,“ připomněla natěšená Grelien.

Opravdu ji zajímalo, jestli to Argi stihne, nebo pohoří jako mnohokrát předtím.

Argi běžel jako smyslů zbavený. Schody začal brát po třech, s tím se pokoušel neohrozit žádného člověka před sebou. Dařilo se mu pouhé dvě minuty. Poslední schody ho však plánovaly zradit.

„Jak vám dopadl test?“ zajímala se spolužačka Markela a Derricka, kterého se už delší dobou pokoušela ulovit, avšak prozatím bezúspěšně.

Markel se raději nevyjadřoval. Známky sice ukázkové, jen zastával názor, že nikomu do jeho prospěchu nic nebylo. Své soukromí se snažil hlídat, co to jen šlo.

„Nestyď se. Řekni nám to. Jakou známku asi dostaneš?“ naléhal Derrick, který se přidal ke každé blbosti vymyšlené jejich namyšlenou spolužačkou Teresou. Ona měla snad vrozený tik neustále pohazovat svými černými prodlouženými vlasy.

S povzdechem se rozhodl vzdát a raději sdělit názor, když na něho oba čekali. „Myslím, že horší než B to určitě neb...“

V jednu chvíli stál vedle svých spolužáků a v další byl skolen k zemi nešikou, který jako by spadl přímo z nebe. Markel zamžoural očima. Ve chvíli, kdy dopadl na zem, uslyšel celkem hlasité bouchnutí. V myšlenkách se modlil, aby si osoba, která ho sejmula, příliš neublížila, protože ten pád zněl naprosto děsivě. Bylo mu jasné, že to znělo jako náraz hlavou o podlahu.

Vedle sebe zahlédl ležet mladého hocha. Měl křečovitě zavřené oči a nevypadal, že by v brzké době přestal skuhrat bolestí.

Markel si ho bedlivě prohlédl. Ani nevnímal, jak ho Derrick zvedal z podlahy zpátky na nohy. Vlasy mladíka mu připomínaly šmouhu, která ho před začátkem vyučování stihla zaujmout. Dokonce i jeho oblečení naznačovalo, že se jednalo o stejnou osobou.

Argiho neustálé úpění Markela vrátilo skoro okamžitě zpátky do reality. S těžkostí si přiklekl k mladému chlapci, vtom se popadl za levá žebra. Někde tam ho bolelo. Položil ruku na hochovo rameno a zatřásl s ním, jak nejjemněji dovedl.

„Hej, jsi v poho?“ oslovil ho.

Argi na jeho slova nereagoval. Pořád jenom skuhral a skuhral. Místy vypadal jako by se pokoušel hrát divadlo, které začal nezdravě přehrávat. Přece si neublížil tak moc, aby se nedokázal zvednou a jít si po svém…

„Co to děláš?“ okomentovala Teresa Markelovo rozhodnutí zvednout ho z podlahy.

„Co myslíš?“ odpověděl s naprostým nezájmem vůči celé její osobě, „slyšel jsem, jak se třískl do hlavy. Nesu ho na ošetřovnu, pokud dovolíš.“

Možná si Teresa neuvědomovala, že stála Markelovi v cestě. Naštěstí mu nedělalo problém s trochou Derrickovy pomoci vysadit Argiho na záda. S naprostou ignorací prošel kolem své známé a rychlým krokem odnesl to nemehlo na ošetřovnu, kde, jak tak doufal, se o něj dobře postará školní ošetřovatelka.

Při Markelově smůle byl nucen zůstávat v Argiho blízkosti déle, než bylo nutné. Sotva došel ke dveřím ošetřovny, zjistil, že byla zamčená. Zdravotní personál musel někam odběhnout. A všichni najednou.

„Bezva,“ zaklel ještě slušně a pomalu se přiblížil k lavičce nalevo ode dveří. Lehce se sehnul a opatrně pustil Argiho ze svých zad.

Alespoň něco mu vyšlo. A skutečně se bál, že toho kluka upustí a on se mu vyseká na podlahu znova, tentokrát jeho vinou. Naštěstí si mohl oddechnout.

„Au! To bolí,“ vyslovil Argi. Zrovna pootevřel zaslzené oči a kousal se do rtu, jen aby se rozptýlil a nerozbrečel se.

Markel zahlédl tyrkysovou barvu, díky které se cítil nezvykle příjemně, odreagovaný, jednoduše klidný jako vítr. Naprosto bez starostí. Ihned si přisedl vedle něj. Hlavním důvodem bylo hlídání. Nerad by, aby se vybulil na stranu a pleskl sebou před dveře ošetřovny.

„Co tě bolí?“

Zpočátku nechtěl, ale nakonec na něj promluvil.

Argi otočil hlavu za hlasem a fňukl: „Ruka…“

Markel nedokázal spustit oči z pomalu rýsující se boule na zrovna odhalené straně Argiho čela. Byla obrovská, krvavá. Zkrátka, ani trochu hezká.

„Nezvedej se. Můžeš mít otřes mozku,“ varoval ho ve chvíli, kdy vypadal, že by se snad chtěl Argi zvednout a odejít.

„Hm,“ mladík nespokojeně zamručel a vypadal, že ztrácí vědomí.

„Opři se,“ navrhl mu, opatrně ho zachytil a nasměroval jeho hlavu na své rameno, „počkám, dokud nepřijde zdravotní personál, pak tě nechám v jejich rukách.“

Markel nechápal, proč se choval tak mile. Cítil lehký odpor, to ano, ale ten cítil vůči každé živé bytosti. Možná to bylo tím klidem, který začal proudit od pohledu do Argiho očí. Tu barvu snad nikdy nezapomene.

„Měl bys být opatrnější, nemehlo. Ten pád byl hrozný,“ pokoušel se obstarat konverzaci, aby Argiho rozptýlil od bolesti.

Vzhledem k tomu, že žebra ho přestala bolet chvíli po jejich srážce, vypadalo to, že se z jejich prvního pořádného setkání dostal bez úhony.

Kapitola 4

Argi se probudil v peřinách. Hlava se mu točila jako na kolotoči a levá ruka ho při sebemenším pohnutí nesnesitelně bolela. Bolest vystřelovala kdesi z ramene, možná ještě výše.

„Idiote,“ vyslechl si Argi pár sekund po probuzení, „já to říkal. Ještě chvíli se sázej s Grelien a zemřeš.“

„Enthony,“ plavovlasý mladík se pokoušel si získat jeho soucit psíma očima a ukňouraným pohledem s nefalšovanou dávnou bolesti a únavy.

Bezvýznamně.

„Víš ty vůbec, jak jsem se o tebe bál, když nám úča oznámila, že jsi na ošetřovně?!“ zavrčel vynervovaný Enthony, „máš bouli skoro velkou jako tvoje hlava. Podle školní sestry jde o lehký otřes mozku a naraženou klíční kost. Řekni, stálo ti to za to?!“

Argi uhnul pohledem. Podle Enthonyho hlasu poznal, že se o něj skutečně bál. Ani nezjišťoval, kolik hodin promrhal u jeho postele. Mohl jenom ležet a nechat ho na sebe křičet. Neměl, co by mu na to řekl. Na odlehčování situace si připadal slabý a taky se necítil dobře.

„Abych nezapomněl. Na,“ Enthony hodil po Argim domluvenou sumu, kterou by dostal, kdyby skutečně zvítězil, „Grelien usoudila, že je to i její vina, takže ti posílá cenu útěchy.“

Argi se pokusil o vítězný úsměv, ale vážný pohled jeho nejlepšího přítele mu napovídal, že by měl přestat blbnout.

„Kolik je hodin?“ zkusil přesměrovat konverzaci jiným směrem.

Sroloval si bankovky a zastrčil je do kapsy u kalhot.

„Čtvrt na tři,“ odpověděl Enthony, když se podíval na mobil, pak dodal vyčítavým hlasem, že před více než hodinou skončilo vyučování.

„Prosím tě, nenuť mě, cítit se ještě více provinile,“ zakňoural Argi a kdyby ho nebolela ruka, spojil by čistě pro efekt dlaně.

Enthony si promnul oči a hluboce vydechl. Být dneska správně naladěný, mohla by se mu stát podobná situace jako Argimu. Na řádění mu ovšem nezbývala žádná energie.

„Odpuštěno,“ lehce se pousmál a pak se rozhodl odlehčit situaci, která se mu zdála až moc vážná, „prozraď, kdo byl ten borec, který tě přivedl na ošetřovnu?“

Zraněný mladík naklonil hlavu a šlehl po Enthonym nechápavým pohledem. „Jaký borec?“

„Prý tě sem donesl nějaký gotický kluk,“ pošťuchoval ho urýpaný Enthony dál, „hlavně nehraj, že si na něj nepamatuješ. To ti nezbaštím. Chci slyšet detaily.“

Argi se pousmál.

„Clarissa s Grelien tě zase vydíraly?“

Smith poraženecky svěsil hlavu, pak přikývl na souhlas.

„Nedělej, že nevíš, jaké jsou, když se k nim dostane podobná informace. Jako tenkrát, když jsem se v baru vykousl s ožralým vysokoškolákem. Byl jsem na mol a myslel jsem, že je to prostě jenom šeredná holka.“

Plavovlasý mladík vyprskl smíchy. Na tu scénu si pamatoval tak živě, jako by se stala včera. A už to bylo déle než rok.

„Ano, vzpomínám si. Clarissa tě nehodlala pustit z pokoje, dokud z tebe nevymačká všechny detaily, které by jí byly k užitku.“

Enthony přikývl. „Mám podezření, že si s Grelien píšou deník a do něj všechno, co jsme my dva podělali.“

„A to ještě neví o našem malém experimentu,“ mrkl na něj spolužák s laškovným úculem.

Enthony si povzdechl. Že on s tím praštěným Argiho nápadem vůbec souhlasil. Teď ho ten francouzák bude zase strašit ve snech.

„A nikdy se ho ani nedozví, jinak nás donutí zůstat spolu do konce našich životů,“ varoval Enthony, který se při té představě ošil odporem.

Nic proti jeho nejlepšímu příteli, ale nedokázal si vztah s Argim představit. Na to se až moc podobali a brzy by si začali lézt na nervy. A když ne, určitě by tenhle vztah nebrali ani trochu vážně.

„Zpátky k tématu,“ vyhrkl ze sebe nečekaně a zadíval se na Argiho jako nebezpečný predátor, „co ten kluk? Kdo to byl? Jak vypadá? A co jeho jméno?“

Argi se pokoušel rozpomenout, ale skoro nic si nepamatoval. Jeho zapřemýšlený pohled do prázdna bral Enthony jako přemýšlení a cokoliv mu řekne, bude natolik epické, že to jeho sestřenici postačí, aby mu dala zase pokoj. Jenže se akorát dočkal Argiho ledabylého pokrčení ramen s otazníky v očích.

„Děláš si srandu?“ ujišťoval se Enthony.

Díval se do tváře svého nejlepšího přítele a hledal jedinou známku srandy. Argi ale nevtipkoval.

„Černé vlasy, černé oblečení…,“ vyslovil po pečlivé úvaze.

Enthony cítil, jak mu zacukalo obočí. „A to je jako všechno, jo?“

„Hm,“ Argi Chase hrdě přikývl, pak si všiml Enthonyho obličeje, „co po mně vůbec chceš? Praštil jsem se do hlavy, bolí mě ruka, točí se mi hlava. Řešil jsem jiné problémy než si zapamatovat člověka, který zůstal při mně, dokud neotevřeli ošetřovnu…“

Postupem svého monologu mu začínalo docházet, jak sobecky se v danou chvíli zachoval. Až neuvěřitelně, řekl by.

„Ou,“ vydal ze sebe při tom zjištění, „když se zamyslím, ani jsem se na něj pořádně nepodíval… vidíš, jde o důkaz, jak hrozně jsem se cítil.“

„Rozhodně ne tak špatně, jak se budu cítit já, až mě bude Clarissa vyslýchat,“ zabořil dlaň do svých kaštanových vlasů, což někdy dělával při pociťovaném stresu.

„Tak si vymýšlej,“ vydal ze sebe Argi první věc, která mu přišla na jazyk, „Vymysli si ho a máš po problému.“

Enthony nakřivil nos. „Co mi zbývá, když mám za kamaráda naprostého ignoranta?“

Kapitola 5

„Dobře. Díky,“ rozloučil se Enthony a hovor ukončil.

Otočil se na Argiho, kterého s nepříjemným točením hlavy zanechal sedět na posteli.

„Máma dorazí do půl hodiny,“ zodpověděl nevyřčené otázky v očích svého kamaráda.

V momentě, kdy ho chtěl doprovodit domů, zjistil, že by Argi neudělal víc jak tři kroky, aniž by se mu chtělo kolabovat. Nezbývalo nic jiného než si zavolat odvoz. Sedl si vedle Argiho a v naprosté tichosti vyčkával na prozvonění. To nastalo do patnácti minut.

„Prý půl hodiny,“ zamumlal nevěřícně Enthony, pak koukl na Argiho, „já ti říkal, že to zvládne i dřív.“

Zvedl se a do levé ruky sebral kamarádův batoh, pak počkal, až se Argi postaví na nohy. Nelíbilo se mu, jak uboze u toho vypadal. Naražená ruka, obvázaná hlava. Takhle snad dopadl poprvé.

„Zvládneš to sám?“

Byl připravený ho při sebemenším náznaku nejistoty zachytit. Argi mu ale stále dokola připomínal, že byl v pořádku. Nechal ho tedy jít po svých. I když se tímhle tempem dostali na parkoviště s nemalým zpožděním.

Argi si otevřel zadní dveře auta a při nástupu nezapomněl pozdravit.

Maminka Enthonyho byla velmi hodná spravedlivá křehká žena s totožnou barvou vlasů jako její jediný syn. Argi přímo miloval ten milující pohled, který na něj házela, kdykoliv se objevil u jejich dveří, což se v poslední době nestávalo.

Od chvíle, co jeho rodiče odcestovali, aniž by jim bylo líto, že nechávají svého syna samotného, se s ostatními scházeli každý víkend u nich doma.

Enthony nastoupil na místo spolujezdce. Když si zapínal bezpečnostní pás, pohlédl na Argiho.

„Všechno dobrý?“

Mladík přikývl a opřel se s pokusem to nepříjemné motání hlavy zaspat.

„Ach, chudáčku, Argi,“ zanaříkala Enthonyho máma, když ho spatřila ve zpětném zrcadle, pak hodila ostrý pohled po svém synovi, „co jste to zase vyváděli?!“

„Já za to nemůžu. Vážně. Argi se neumí sázet. Nebo se spíše sází s nesprávnými lidmi,“ bránil se okamžitě Enthony.

„Můžu si za to sám, paní Smithová,“ vyslovil Argi, aby zabránil vzniklému nedorozumění, „neměl jsem běhat po schodech. Zakopl jsem a pak to šlo nějak samo.“

Enthonyho máma si znovu a tentokrát hlasitěji povzdechla. Nastartovala auto a vyjela domů.

„Měli byste být více opatrní, hoši. Už nejste na základní škole. Kdy jenom plánujete dospět?“

Enthony se zazubil. „Promiň, ale máme to v povaze. Z toho nelze vyrůst.“

„Uvidíme. A přestaň používat spisovná slova v ironii, buď tak hodný,“ pousmála se a očkem koukla na Argiho do zpětného zrcátka, „nevypadáš vůbec dobře. Co kdybys u nás zůstal, dokud ti nebude lépe?“

Argi pootevřel oči a vděčně odpověděl: „Děkuji, ale to není třeba.“

„Takže platí. Zůstaneš u nás přes noc a pak se uvidí. Tvým rodičům zavolám, ať mají přehled,“ uculila se a považovala tuhle konverzaci za ukončenou.

„A máš to, kámo. Mamča rozhodla,“ rozesmál se Enthony s jasným pobavením v hlase.

Když viděl, že Argi nejevil zájem mluvit ani se bavit, odmlčel se. Obával se, že si dnešní přespání příliš neužijí.

Jak by taky mohli?

Kdyby měl otřes mozku on, určitě by to dopadlo stejně.

„Jsme tady,“ oznámil Enthony dostatečně nahlas, když jeho mamka zajela na parkovací místo před domem.

Argi byl naštěstí vzhůru. Oproti Enthonymu měl skutečně tvrdý spánek. Pouhá slova ho většinou nevzbudila.

„Běž s Argim do pokoje a připrav mu místo na spaní. Já vám mezitím udělám něco rychlého k jídlu,“ zaúkolovala svého syna, když vystoupila z auta a odešla odemknout dveře do domu.

Enthony přikývl a počkal, až se jeho kamarád vyplazí z auta ven. Zabouchl za ním a opět mu pomohl s batohem. Něco jako podepření a pomoct mu dostat se nějak do pokoje, Argi neustále odmítal, proto ho Enthony nechal, ať se namáhá sám.